NADIA BOLZ - WEBER

SYNDER
OG HELGEN

Oversatt av Merete Alfsen MNO

Til Dick og Peggy

Innhold

Høsten 2005

1.Roerlaget

2.Guds tante

Høsten 2005

«SKITT», TENKTE JEG, «jeg kommer for seint til NT-forelesninga.» Trafikken på I-25 i Denver hadde stoppa opp. Ikke bare sånn at det gikk irriterende langsomt; det var full stans. Av en eller annen grunn (misantropi, høyst sannsynlig), tar jeg alltid for gitt at når trafikken går treigt eller stopper opp, skyldes det ikke veiarbeid eller en ulykke, men menneskelig dumskap, som om en eller annen plutselig har glemt hvordan man kjører bil, eller har funnet på å stoppe og plukke markblomster langs motorveien.

For å prøve å omdirigere min generelle forakt for denne menneskelige idiotien som hadde ført til at vi alle sammen sto bom stille på motorveien, og i et av mitt livs talløse forsøk på å «være mer åndelig», prøvde jeg å leve i nået og finne noe vakkert å konsentrere meg om. Colorados skjønnhet er noe du må anstrenge deg for å ignorere, snarere enn noe du må anstrenge deg for å oppdage, men svært ofte glemmer jeg den. Himmelen denne dagen var klar og blå på en måte som ikke lar seg reprodusere eller beskrive tilfredsstillende. De fleste menneskelige forsøk på å gjenskape denne spesielle blåfargen er velmente, men overfladiske. Den må oppleves. Og denne høstdagen fylte den hver tomme av himmelen, bortsett fra en og annen dunete skydott.

Himmelen var så praktfull at jeg rulla ned alle vinduene og bøyde meg fram for å prøve å se mer av den gjennom frontruta. En trailersjåfør på sida av meg blunka til meg og mønstra de tatoverte armene mine – helt sikkert intetanende om at den store tatoveringa som dekker underarmen, forestiller Maria Magdalena, og om at jeg var prestestudent, snart prest. Trailersjåfører, motorsyklister og fengselsfugler smiler mye oftere til meg enn for eksempel bankdirektører gjør. Jeg smilte tilbake, vendte igjen blikket mot himmelen over oss og henga meg til tanken på verdensrommet, det veldige «der ute». Vår himmels skjønnhet er egentlig bare jordas fine måte å beskytte oss på, mot angsten for det store ukjente. Universets uendelighet er skremmende når man tenker på det. Det er så stort, og vi er så altfor små. Plutselig, der og da, tenkte jeg bare: Hva faen er det jeg driver med? Presteutdanning? Seriøst? I dette store, ukjente universet, hva er oddsene for at denne Jesus-fortellinga er sann? Alvorlig talt, Nadia. Det er bare et jævla eventyr.

Men så, i neste øyeblikk, tenkte jeg: Bortsett fra at jeg hele livet har erfart at den er sann.

Jeg har hørt folk si at denne troen min på Jesus får dem til å mistenke meg for å suge på tommelen om natta, intellektuelt sett. Men jeg kan ikke, om jeg aldri så mye skulle ønske det iblant, late som om jeg ikke gjennom hele livet har erfart en overraskende Guds frelsende, omkalfatrende kjærlighet. Selv når hjernen protesterer, kan jeg ikke fornekte det jeg har erfart. For meg er dette realiteter. Iblant erfarer jeg Gud når noen sier noe sant, iblant i de stundene da jeg erkjenner at jeg tar feil, iblant når jeg blir glad i noen det ikke er så lett å være glad i, iblant i en opplevelse av forsoning som føles som om den kommer fra et sted utenfor meg selv. Men nesten alltid når jeg erfarer Gud, er det på en eller annen måte i form av død og oppstandelse.

Universets mysterium (det samme universet som fra tid til annen fortsatt får meg til å lure på hva faen jeg driver med, og om det bare er et eventyr) ble skapt av Gud. Og Gud valgte å åpenbare hvem Gud er ved å ikle seg hud og gå omkring iblant oss som Jesus. Og Jesu kjærlighet og nåde og barmhjertighet forarga oss slik at vi drepte ham. Kvelden før det skjedde, satte Jesus seg til bords sammen med noen skikkelige surrehuer. Han løfta brødet og sa ta imot og spis! Dette er min kropp, som gis for dere. Og så gikk han til korset. Men døden kunne ikke stoppe Gud. Gud sa «ja» til alle våre høflige «nei takk» ved å oppstå fra de døde. Død og oppstandelse. Det er den kristne fortellinga slik jeg har fått den fortalt, helt siden Maria Magdalena, som var den første som fortalte den, og slik jeg har fått den bekrefta gjennom erfaring.

Jeg har bare min egen bekjennelse å tilby i de følgende kapitlene. Bekjennelsen av min egen sanne sønderknusthet og bekjennelsen av min egen sanne tro. Fortellinga er ikke helt kronologisk – den hopper litt fram og tilbake i tid gjennom hele boka – den er snarere tematisk. Den handler om troen min, om hvordan den vokste fram, om hvordan den kommer til uttrykk og om fellesskapet i troen. Og det er fortellinga om hvordan jeg har erfart at disse jesusgreiene er sanne. Om at kristentroen, som er så misvisende framstilt i mye av amerikansk kultur, i bunn og grunn handler om død og oppstandelse. Om hvordan Gud aldri slutter å strekke sin hånd ned i de gravene vi graver for oss selv og drar oss opp og gir oss nytt liv, på dramatisk og mer stillferdig vis. Denne troen hjalp meg til å slutte å drikke, den hjalp meg (hjelper meg) til å tilgi fundamentalismen i Church of Christ, kirkesamfunnet jeg ble oppdratt i, og den hjelper meg til ikke alltid å måtte ha rett.

Smilende tv-predikanter forteller deg gjerne at det å følge Jesus handler om å være god, sånn at Gud vil velsigne deg med penger og priser, men i virkeligheten er det langt mer brutalt og meningsfylt. Det handler om åndelig fysikk. Noe må dø for at noe nytt skal leve.

Død og oppstandelse – den tilbakevendende erfaringa med å se tomheten, gråte over vår manglende evne til å fylle den eller bare fatte den, og så lytte når Gud kaller oss ved navn, og fortelle historien om Gud. Det er kompliserte greier. Men det er mine greier, og det er det fineste jeg har å fortelle om.

MENS DET ENNÅ
ER MORKET

KAPITTEL 1
Roerlaget

Velsignet er de som er fattige i ånden, for himmelriket er deres.

MATTEUS 5,3

I DE FØRSTE åra jeg var edru, satt jeg de fleste mandagskvelder og drakk vond kaffe i et røykfylt menighetslokale sammen med noen venner som også var tørrlagte alkoholikere. Bilder av jomfru Maria skua ned på oss, mens bønner og fortvilelse og sigarettrøyk og håp steig opp mot taket. Vi var en trassig gjeng, mer eller mindre skakkjørte. Det var Candace, en forstadshusmor som hadde vært rusa på heroin i debutantballet sitt; den depressive poeten Stan, selvforaktende og sjelfull; og den pensjonerte advokaten Bob, som hadde vært edru siden før Jesu fødsel, men av en eller annen grunn stadig så litt hjemløs ut.

Vi snakka om Gud og om sinne, om bitterhet og tilgivelse – mens vi hele tida banna så det sang. Vi var ikke noe narrenes skip, men snarere en robåt med idioter. Et lite roerlag som padla som gale, iblant for hverandre, iblant for oss selv, og når en av oss kasta inn årene, måtte vi andre ro desto hardere.

I 1992, da jeg begynte å henge med «roerlaget», som jeg begynte å kalle dem, jobba jeg i en klubb i byen som stand-upkomiker. Jeg var på bånn og prøvde å komme meg opp igjen, og hadde bare vært edru i noen måneder. Jeg hadde ikke råd til terapi, så det å få betalt for å være kynisk og sarkastisk på en scene, framsto som et godt alternativ. Pluss at jeg er vittig når jeg har det vondt.

Det er ikke akkurat uvanlig. Om man samla alle verdens komikere og tok vekk alkoholikerne, kokainmisbrukerne og de manisk-depressive, sto man igjen med … vel … ikke mange. Det er noe med å lefle med mørket som får enkelte mennesker til å se sannheten på en skrudd, hudløs måte, som om de brukte en mørk lykt for å kaste lys over det absurde i det hele. Komikere forteller en sannhet som man bare kan se fra undersida av psyken. Komikk på sitt beste er profetier og samfunnsmessig drømmetolkning. På sitt verste er det bare groviser.

Da jeg jobba som komiker, hendte det ofte at normale ikke-komikere sa: «Jøss, jeg skjønner ikke at du greier å stå foran så mange mennesker med bare en mikrofon.» Og da svarte jeg: «Jøss, jeg skjønner ikke at du greier å holde orden på pengene dine og stå opp hver dag og gå på jobb.» Det er ulikt hva man synes er en utfordring her i livet. Å stå foran hundrevis av mennesker og snakke var for meg en langt mindre utfordring enn å bestille en tannlegetime.

Det falt meg utrolig lett å gjøre stand-up-komikk, for det var på undersida jeg følte meg hjemme – der blir alt marinert i ironi og sarkasme til det er klart til å bli grilla og overrakt en naken keiser. Jeg fikk jevnlig jobber, men jeg dreiv det aldri langt i komikerbransjen, av flere grunner. For det første fordi de andre komikerne lo langt oftere enn publikum, som jeg forakta (og det var kanskje grunnen). Så var det det faktum at jeg ikke hadde noen ambisjoner. Straks det begynte å koste meg noe, trakk jeg meg. Men den viktigste grunnen til at komikerkarrieren ikke var noe for meg, var at jeg ble friskere, og da var jeg bare ikke så morsom lenger. Mindre ulykkelig = mindre morsom. I kampen for å bli nykter og prøve å sette min lit til Gud og være ærlig om mine feil og mangler, ble jeg mer åpen for å vise sårbarhet. Det gjorde meg til et lett bytte bak scenen i klubbene, et sted som i bunn og grunn er et drivhus for emosjonell darwinisme, og dermed ikke et sted jeg hadde lyst til å tilbringe så mye av fritida mi. Ellers kunne det være veldig fint å henge med komikere. Sammenligna med de fleste av dem var jeg sunnheten selv. Jeg ble venn med – og med det mener jeg lå med av og til – en strihåra, selskapelig anlagt komiker som het PJ og som var klar, om enn ufattelig pervers, i tankegangen. PJ var ikke akkurat noen moteløve. I stedet for velsittende jeans satsa han på en begredelig kombinasjon av digre, posete shorts, konservative skjorter og sportssandaler. Han hadde noe vilt og utemma ved seg som gjorde ham litt hundeaktig. Trass i den gjennomførte mangelen på stil, førte PJ et rikt og mangfoldig sosialt liv. Han elska damer og livet og sprit og pornoblader og poker og stand-up, men ikke nødvendigvis i den rekkefølgen.

Samtidig som han dreiv med stand-up, var han også i ferd med å fullføre en doktorgrad i kommunikasjon, et arbeid de ovennevnte lastene ikke akkurat bidro positivt til. En dag ba jeg ham med på roerlaget, og de neste åtte åra var han trofast medlem. Pokerlagene etter møtene ble ofte holdt hjemme hos ham.

Om man ikke kjente PJ godt, virka han ikke spesielt smart, men bak det slibrige preiket var det et forbløffende intellekt. Showet hans var blant de grovere i Denver, ikke nettopp finkulturelt. Han spilte dum på scenen, og gjorde det briljant. Jeg ringte ham en gang for å høre hvordan det gikk med avhandlinga. «Fint», sa han, «men ingen veit at jeg bor på kontoret.»

PJ var som ei sånn tøydokke med langt skjørt som du snur og drar opp skjørtet på – og så er det ikke lenger bestemor, men den store, stygge ulven. Den ene veien, en grovkjefta tomsing, den andre, en fyr med doktorgrad i kommunikasjon. Rettvendt er dokka en munter og karismatisk vert for det ukentlige pokerlaget – på vrangen, deprimert og dysfunksjonell.

PJ glei fint inn på roerlaget, og prega møtene med det veldig morsomme, dystre preiket sitt. «I morges hadde jeg tenkt å ta livet av meg», kunne PJ si, «men så kom jeg på at jeg faen ikke ville gi dere duster en unnskyldning for å bli enda mer navlebeskuende enn dere er fra før, så …» Han avslutta nesten alltid setningene sine med «så …», for liksom å la oss fylle ut resten selv; det ville ikke bli like morsomt om han gjorde det for oss. PJ var en fyr jeg likte å være i nærheten av, som om magien hans kunne smitte av sånn at jeg også ble glup og vittig og likandes.

Stand-up-klubber holder stengt på mandager, men hos PJ var det åpent for Texas Hold’em etter møtene i roerlaget. Jeg er temmelig sikker på at da han slutta å drikke og tok spriten ut av ligninga, fylte han bare på med mer damer og poker og standup. Mandager hos PJ var et mørkt karneval av komikere, tørrlagte alkiser og komikere som var tørrlagte alkiser. Pokerrundene varte til langt på natt, men det var i vittighetskonkurransen de virkelige poengene var å hente. Så ofte jeg kunne, dytta jeg unna bunken med pornoblader på PJs pianokrakk og satte meg ned for få meg noen timer med rå latter. Det var vel verdt de femogtjue dollarene jeg pleide å tape på sånne kvelder.

Men det lå noe destruktivt bak den akademisk vellykka fasaden, det begeistra klubbpublikumet, alle damene og alle vennene. I løpet av et tiår hadde noen krefter, eller en sjukdom, eller en demon erobra en flik av PJs sinn og, som Den røde armé, rykka den stadig framover og underla seg mer territorium.

PJ var elska av en masse mennesker som ikke visste hvordan de skulle hjelpe ham. Roerlaget fulgte med på de siste åra hans, mens moderne farmakologi halte og dro i sinnslidelsen hans uten å få bukt med den. Han dukka sjeldnere og sjeldnere opp på mandagskveldene, og han ble tynnere og tynnere for hver gang. Det var som om kroppen fulgte etter sjel og sinn, som langsomt forsvant. Han slutta å ta telefonen.

Noen dager før han hengte seg, ringte PJ meg. Han ville at jeg skulle be for ham. Det var ti år siden jeg møtte ham, og underveis hadde jeg vendt tilbake til kristentroen. Jeg tror jeg var det eneste religiøse mennesket han kjente. Han lurte på det med Gud. Var han utenfor rekkevidde av Guds kjærlighet? Jeg la av meg all min kulhet og sarkasme og ba for ham over telefonen. Jeg ba om at han måtte få føle Guds høyst virkelige og alltid tilgjengelige kjærlighet. Jeg ba om at han måtte få kjenne, uten forbehold, at han var et elska Guds barn. Jeg sa sikkert en masse andre greier også. Jeg håpa å kunne drive ut demonen som hadde tatt styring over vår PJ, besatte ham og fora ham med løgner og stengte lyset fra Guds kjærlighet ute.

Halvannen uke seinere satt jeg i et digert auditorium i CU Boulder (der jeg, som trettifem år gammel, gift tobarnsmor var i ferd med å fullføre bachelorgraden), da mobilen min ringte. Jeg løp ut i den kalde lufta som fikk øynene mine til å renne.

Sean, komiker og roerkamerat, sa: «Nadia. Det er, øh … PJ, jenta mi.»

«Skitt», sa jeg.

«Jeg er så lei meg», sa Sean. Vi var lei oss alle sammen. «Kan du holde minnegudstjenesten?»

Sånn ble jeg kalt til prestegjerninga. Min viktigste kvalifikasjon? Jeg var den religiøse.

Minnegudstjenesten fant sted en kjølig høstdag i klubben Comedy Works i Denver sentrum, med fullt hus. Alkisene på roerlaget, Denvers komikere, de ansatte på klubben og folk fra universitetet. Dette var mine folk. Mens jeg sto der og holdt minnetale over PJ, skjønte jeg at det kanskje var meninga at jeg skulle være presten deres.

Ikke fordi jeg følte meg from og moderlig. Men fordi jeg, når jeg så meg rundt i kjellerrommet som stinka av gammel fyll og dårlige vitser, så mer smerte og savn og flere spørsmål enn noen, meg selv medregna, visste hva man skulle gjøre med. Og jeg så Gud. Gud var der, sammen med komikerne som sto langs veggen med armene over kors, som om de drøye kommentarene de lirte av seg kunne holde de pinlige følelsene unna. Gud, sammen med hun som gikk ned scenetrappa etter å ha delt litt vel mye om hvor «heit» PJ var å date. Gud, midt iblant kynikere og alkiser og skeive.

Jeg er ikke den eneste som ser undersida og Gud på samme tid. Vi er mange, og vi føler oss hjemme i de bibelske fortellingene om antihelter og folk som ikke får det til – elska horer og røffe fiskere. Kunne en manisk-depressiv alkoholiker og komiker være så veldig ulik den rollebesetninga der? Det var her, i mitt eget fellesskap av folk på undersida, at jeg ikke kunne unngå å få øynene opp for evangeliet, den livsendrende realiteten at Gud ikke er fjern, men her, i våre sønderknuste liv. Og da øynene mine først var åpna, kunne jeg ikke la være å påpeke det. Av grunner jeg aldri helt kommer til å fatte, innså jeg at jeg var kalt til å forkynne evangeliet ut fra mitt ståsted, og forkynne mitt ståsted ut fra evangeliet.

Det som hadde begynt som en tvilende vilje til å begynne å be igjen da jeg ble tørrlagt, hadde ført meg tilbake til kristentroen, og nå hadde det ført til noe enda sprøere: Jeg var kalt til å være hyrde for mitt folk.

KAPITTEL 2
Guds tante

En kvinne skal ta imot opplæring i stillhet og underordne seg i alt. Jeg tillater ikke en kvinne å undervise eller bestemme over mannen, hun skal være stille.

1. TIMOTEUS 2,11–12

JEG BLE DØPT tjuefem år før jeg skulle komme til å forrette begravelse i et klubblokale. Det var en vårsøndag i 1981, og jeg hadde på meg hvite sandaler. Pastoren, i denimblå polyesterdress, hadde avslutta prekenen og begynte på frelsesinnbydelsen: «Hvis du er klar til å få din sak i orden med Herren eller ønsker å bli døpt, kom fram nå, mens vi reiser oss og synger.»

Alle reiste seg og sang, og jeg gikk opp midtgangen mot presten. En annen mann rakte meg et kort og en golfblyant. Jeg satte meg på den polstra kirkebenken. Da jeg hadde kryssa av for at jeg ønska å bli døpt, gikk en tredje mann opp på prekestolen for å kunngjøre det for menigheten. Så sa jeg hvilken mann jeg ville skulle døpe meg.

I min barndoms kirke lærte man at «religiøs myndighetsalder» var rundt tolv år. Å nå religiøs myndighetsalder betydde at du åndelig sett ikke lenger var dekka av forsikringa til foreldrene dine. Når du er tolv, begynner klokka å tikke, i åndelig forstand. Nå kan du skille mellom rett og galt, og er derfor selv ansvarlig når du driter deg ut. Hvis du synder når du veit hva som er rett og hva som er galt og så dør før du velger å la deg døpe, vil du brenne i helvete til evig tid. Dette er tida for å la seg døpe. Intervallet mellom oppnådd myndighetsalder og øyeblikket da du får dine synder strøket ut gjennom dåpen, kan være skremmende. Mange av oss ba om at vi ikke måtte dø i en bilulykke før vi ble døpt, slik andre ber om at de ikke må bli sjuke før sjukeforsikringa begynner å gjelde. Tolvåringer i Church of Christ opplever en fromhetsbølge, en slags vekkelse som bare består av sjetteklassinger.

Fordi man som tolvåring nådde myndighetsalder, var det også da gutter ikke lenger kunne ha ei kvinne som søndagsskolelærer. I samsvar med Timoteus 2,12 var det ikke tillatt for kvinner å undervise menn, og derfor hadde en tolv år gammel gutt større myndighet enn ei voksen kvinne. Det var ikke tillatt for kvinner å virke som eldste, predikanter eller kirketjenere. Av en eller annen grunn hadde vi ikke myndighet til å gi kollektskålen videre til en mann, men en time seinere, når menigheten møttes til spleiselunsj, hadde vi myndighet til å gi den samme mannen en tallerken med stekt kylling og potetsalat.

Dale Douglass var den første mannen jeg hadde som søndagsskolelærer. Han var lavmælt og morsom og hadde skillen i det tjukke, rødblonde håret så langt over på sida at det så ut som en unødvendig hentesveis. Dale tok over der hun som hadde undervist oss året før (da hun fremdeles hadde myndighet til det), slapp. Han testa oss for å finne ut hva vi visste om Bibelen. Jeg kunne mange av svarene, og det gikk bare tre uker før han innkalte foreldrene mine til møte og ga beskjed om at de måtte foreta seg noe med meg. Jeg svarte altfor fort på spørsmål, sånn at guttene i klassen ikke rakk å svare. Til mine foreldres ære lot de seg ikke affisere. De oppmuntra meg til å gi andre plass, men var glade for at jeg kunne min Bibel, og hadde ingen planer om å klandre meg for det.

Veslevoksenheten vek for sarkasme etter hvert som evnene mine til å analysere dogmene og den sosiale dynamikken i kirka utvikla seg. I det øyeblikket jeg ble oppmerksom på avviket mellom det de sa (all sex utenfor heterofilt ekteskap er forbudt) og det de gjorde (sto i med hverandre i det skjulte), og avviket mellom det de lærte (kvinner var underlegne og underlagt menn) og det jeg erfarte i virkeligheten (hvorfor er jeg i så fall smartere enn søndagsskolelæreren min?), visste jeg at jeg måtte komme meg ut. Jeg var en sterk, oppvakt og rappkjefta jente, og den kirka jeg vokste opp i, hadde ikke rom for sånne, selv om de elska meg.

Da jeg vendte ryggen til menigheten, stilte jeg spørsmål ved alt jeg hadde lært og alt jeg visste, for jeg var i hvert fall ikke kristen. Men jeg fikk likevel ikke til å være ateist, slik man kanskje skulle forvente. Jeg hadde aldri slutta å tro på Gud. Ikke egentlig. Men jeg trengte å henge med tanta hans en stund. Hun kalles «gudinna».

Min første erfaring med Wicca var i fjellene vest for Denver, på en brun gressbakke ovenfor en jurt – et rundt, nomadeaktig telt. Inne var alle lampene dekka med røde tørklær, som ga interiøret et preg av et friluftsbordell.

Jeg var omtrent tjue år gammel da venninna mi, Renna (som er så streit som noen) spurte om jeg ville bli med i et lesbisk bryllup. «Det er ingenting jeg heller vil», sa jeg, og så kjørte vi i tre kvarter mens vi hørte på Indigo Girls for å komme i skikkelig kvinnestemning, og jeg hadde en diger bolle med jordbær på fanget. Lesbiske bryllup er visst ofte spleiselag.

«Det er et Wicca-bryllup», kunne Renna fortelle. Jeg visste ikke riktig hva det betydde, men det hørtes ikke-kristent ut, akkurat som meg, og det ante meg at foreldrene mine ikke ville like det, og at det sikkert ville være hummus der, så det var greit for meg.

Jeg syntes seremonien var kjempefin, og hadde aldri sett så mange sterke kvinner. Kvinner med rett rygg, snauklipt hår og ingenting å skjule. Vi sto i ring og messet, og brudene var så lykkelige, i likhet med alle andre bruder, bare at disse var kledd i renessansekostymer og gifta seg med hverandre. Det ble talt om fullkommen kjærlighet og fullkommen tillit, og vi delte brød og vin og sa: «Måtte du aldri sulte, og måtte du aldri tørste.» Det føltes som nattverd.

Det var noe trygt i å være med kvinner. De lot meg henge med Guds tante, og jeg hadde en god følelse av at hun likte meg. Jeg tilbrakte noen år sammen med disse kvinnene; vi markerte årstidene og delte erfaringene våre, og det var alltid spleiselag. Vi snakka om forhold og om graviditeter som ikke ble noe av, om sjefer og om romkamerater som ikke likte oss og hvor mye hvitløk man skulle ha i vegansk salatdressing. En gang hadde alle med seg dessert til det månedlige spleiselaget, men ingen syntes det var noe problem.

Det var ingen dogmer. Vi snakka aldri om tro, vi bare delte erfaringene våre og snakka om det guddommelig kvinnelige i oss selv og i verden. Jeg følte aldri at gudinna vi snakka om var en erstatning for Gud, bare ganske enkelt et annet aspekt av det guddommelige. Akkurat som Guds tante.

Når jeg forteller andre kristne om min tid med gudinna, tror jeg de forventer at jeg skal beskrive det som en periode i livet da jeg var på villspor, og at jeg nå gudskjelov har kommet til fornuft og tilbake til Jesus. Men sånn er det ikke. Jeg kan ikke forestille meg at universets Gud er begrensa til våre ideer om Gud. Jeg kan ikke forestille meg at Gud ikke åpenbarer sitt vesen på utallige måter utenfor kristentroens symboler. Jeg trenger en Gud som er større og mer levende og mer gåtefull enn min forstand og min fantasi kan gripe. Ellers kan det kjennes som om jeg ikke tilber annet enn min egen evne til å fatte det guddommelige.

Faktum er at jeg følte at Gud var med meg hele den tida jeg sto utenfor kirka. Det guddommelige opphavet til mitt liv og min identitet skjønte kanskje at jeg trengte å varme meg ved Guds kvinnelige åsyn en god, lang stund mens jeg var utenfor kirka, før jeg kunne vende hel tilbake og greie å se det guddommelig kvinnelige i min egen tradisjon. Om den feministiske filosofen og teologen Mary Daly har rett i at «hvis Gud er hankjønn, er hankjønn Gud», så hadde jeg litt indre korrigering å gjøre fra barndommen, der jeg lærte at Gud er hankjønn, men ikke jeg. (I motsetning til tolv år gamle Jimmy der borte!)

Det var først mye seinere, da jeg var midt i trettiåra og PJ var død, at jeg innså at det jeg virkelig ville, mer enn noe annet, var å være hyrde for mitt folk – fortrinnsvis unge, urbane frekkaser som trengte noe annet enn seinkapitalismens kategorier til å si dem hvem de er – jeg hadde, gjennom den rette kombinasjonen av tid, edruelighet og terapi, slutta å være sint på min barndoms fundamentalisme. Men det var ett problem med det å bli prest: Jeg er elendig materiale. Jeg banner som en trailersjåfør, jeg er full av tatoveringer og jeg er ganske egoistisk. Ingenting ved meg sier «luthersk prest».

Derfor var jeg redd. Jeg var redd for at jeg, for å bli en sånn prest som jeg ønska å være, ville bli nødt til å ta tak i noen personlige greier som jeg helst skulle latt ligge. Jeg strevde med tanken på å være åndelig leder. Jeg strevde med vissheten om at jeg egentlig ikke liker folk som er uselvstendige og klengete, og gjør hva jeg kan for å unngå dem. Jeg strevde med det å skulle være tilgjengelig hele tida, fordi jeg egentlig er litt misantropisk. Jeg strevde med mange ting, men det jeg ikke strevde med, trass i oppveksten, var mitt kjønn. At jeg var kalt til å bli prest, var fremdeles en rystende erkjennelse, men jeg var stadig mindre i tvil om det. Jeg så det til og med som noe dyrebart. Det var derfor jeg ikke hadde lyst til å si noe til foreldrene mine.

Jeg opplevde, kanskje for første gang, at livet hadde fått mening, og det siste jeg trengte var ei dør i fleisen fra dem. Men de måtte jo få vite det før eller siden, så en novemberlørdag i 2005 satt jeg i stua til foreldrene mine, på den stoppa brokadesofaen, og mens de stirra på den splitter nye tatoveringa av Maria Magdalena som nå dekka underarmen min, tilsto jeg, ikke spesielt elegant.

«Jeg … øh … trives veldig godt med teologistudiene, og jeg synes dere bør vite at jeg har lagt om studiene i praktisk-teologisk retning. Øh … jo … jeg opplever at Gud har kalt meg til å stifte ei kirke, og jeg tror vel kanskje det er meninga at jeg skal være hyrde for mitt folk, men jeg er redd, og … altså … jeg … men.» Jeg ante ikke om det ga noen mening i det hele tatt, men nå var det sagt. Jeg var livredd for at de skulle avvise tanken og refse meg for ikke å respektere Skriften, som forbyr kvinner å undervise. Og jeg visste ikke hva som var verst: tanken på at de skulle refse meg, eller det faktum at det fremdeles betydde så mye for meg.

Far reiste seg uten å si noe, gikk bort til bokhylla og tok ned den slitte, skinninnbundne bibelen. Nå kommer det, tenkte jeg, han har tenkt å slå meg i hodet med Skriften.

Han åpna den og leste. Jeg så av stedet han slo opp på at det ikke var et av brevene til Paulus, langt bak i boka, men noe som var mer midt i. Far leste ikke avsnittet fra 1. Timoteus om at kvinner skal være stille. Han leste fra Esters bok.

Det jeg hørte ham si, var: «Men du er født for en tid som denne.» Han lukka boka, og både han og mor omfavna meg. De ba over meg og ga meg sin velsignelse. Og noen velsignelser, som for eksempel den de konservative kristne foreldrene mine ga sin datter som snart skulle bli prest, hun som hadde gjort livet så surt for dem, følger deg resten av livet. Sånne velsignelser er umulige å fortelle om uten å begynne å grine igjen.

© 2020 VÅRT LAND FORLAG, OSLO

vlforlag.no

ORIGINALENS TITTEL:

Pastrix. The Cranky, Beautiful Faith of a Sinner & Saint

© Nadia Bolz-Weber og Jericho Books 2013

Bibelsitater er hentet fra Bibelselskapets oversettelse Bibel 2011,

© Bibelselskapet. Gjengitt med tillatelse.

OVERSETTELSE: Merete Alfsen MNO

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93368-64-9 (ePub)

ISBN: 978-82-93368-63-2 (trykk)

Alle Vårt Land forlags bøker er produsert i miljøsertifiserte trykkerier.