JON GANGDAL

BARE EN BOD

EN BYGGHERRES BEKJENNELSE

BARE EN BOD

En byggherres bekjennelse

av Jon Gangdal

Copyright © 2017 Forlaget Prego Mobile AS v/ansvarlig forlegger Geir Felling-Andersen www.pregomobile.no

Omslag: Ellen Lorenzen

Språkvask/korrektur: Geir Felling-Andersen, Camilla Heggelund

ISBN 978-82-

Til Bodil

Jeg skammer meg egentlig over å fortelle denne historien. For det første fordi den starter med et egoistisk behov: en bod til å oppbevare noen ting i.

For det andre fordi den handler om mennesker som sannsynligvis gjør så godt de kan, men som er satt til å forvalte et av Norges mest rigide, rause og kostbare lovverk.

Men det som gjør meg virkelig flau, er at du og andre hederlige borgere har betalt hele regningen. Ikke for boden, men for byggetillatelsen – og denne boken.

Vi er så heldige å ha hytte på en øy uten veiforbindelse. Når det nå er blitt flere brukere av hytta, ville det være praktisk å ha en liten bod på land der vi kan oppbevare båtutstyr, sykler og annet som er tungvint å frakte ut til øya og inn igjen til land. Der ute er det dessuten ganske primitivt og begrenset lagringsplass fordi alt areal både ligger innenfor strandsonen og er regulert til Landbruk-, natur- og friluftsområde (LNF).

For folk flest som oss, to familier fordelt på to hytter på til sammen 120 kvm, betyr det totalforbud mot nybygging. Vi greier oss ellers utmerket med strøm fra solcellepanel, gasskomfyr og -kjøleskap. Vann får vi fra sisterner og en gammel brønn.

Etter en del samtaler med Gunnar Grunneier, som vi leier parkeringsplasser av på land, ble vi enige om å bygge en felles bod. Det viste seg at han trengte et sted under tak der han kunne mekke på motorsykkelen sin. Dessuten hadde han en del materialer som kunne egne seg til et slik bygg.

I praksis ble avtalen et spleiselag hvor vi skulle kjøpe materialene som manglet, og dele på arbeidet. For tre godt voksne herrer med lang snekkererfaring, ville det være en overkommelig jobb. Rent formelt skulle vi stå sammen som byggherrer, men for all enkelthets skyld skulle Gunnar Grunneier, som lokal snekker, stå som bygningsansvarlig.

Det planlagte bygget ble altså en blanding av bod og motorsykkelgarasje på tilsammen 42 kvm fordelt på tre brukere med 18, 16 og 8 kvm hver. Vi øyboere skulle eie de 24 kvadratmeterne som vi delte på, og leie grunnen for dem pluss arealet foran boden. Prisnivået var omtrent det samme som for parkeringsplassene vi allerede leide.

Tomta der Gunnar Grunneier ville plassere bygget ligger midt i et kombinert bolig- og hyttefelt, og rett ved en asfaltert bilvei som snor gjennom feltet og en kilometer lenger sørover før den går over i en kyststi. Noen mener at asfaltveien er en del av kyststien. Vi som er glade i å gå på stier, er vant til at de ikke er asfaltert. Avstanden til sjøen er 75 lengdemeter og 25 høydemeter. Vi antok derfor at boden ikke ville komme i konflikt med strandsonen, selv om avstanden i luftlinje er under 100 meter. Mellom tomten og strandlinjen er det allerede ganske bebygget med fem hytter og minst ti boder fra før. Dessuten ville det ikke være mulig å se boden fra sjøen, eller for den saks skyld å se sjøen fra boden. I plan- og bygningslovens § 17-2. Forbud mot bygging og fradeling i 100-metersbeltet langs sjøen står det at bestemmelsen om 100 meters avstand til sjøen ikke gjelder i tettbygd strøk eller i områder som omfattes av reguleringsplan eller strandplan.

Med disse faktiske opplysningene notert ned på en lapp, ringte jeg Bygnings- og arealplanseksjonen i kommunen. Den hyggelige damen jeg fikk snakke med, sa at hun synes at det hørtes ut som et kurant prosjekt. Når jeg i ettertid forsøker å memorere samtalen, erindrer jeg nok at hun nevnte noe om at det ikke måtte være i strid med reguleringsplanen. Men etter å ha sjekket saken, kunne hun meddele at det sannsynligvis ikke fantes noen slik plan for dette området. Derfor burde et tiltak av et så beskjedent omfang sikkert være grei skuring. Det eneste vi måtte endre, var at grunneieren sto alene som tiltakshaver. Om vi skulle inn i en slik posisjon, måtte vi av en eller annen grunn inngå en festeavtale for vår halvpart av grunnen under boden, eventuelt kjøpe den. Det var verken vi eller Gunnar Grunneier interessert i. Til gjengjeld skulle vi med både yrkes- og annen erfaring fra kontakt med det offentlige, stå for alt papirarbeidet. Det kunne umulig være rare greiene det heller.

Oppstemte av å ha fått på plass avtalen med Gunnar Grunneier og den lovende samtalen med bygnings- og arealplanseksjonen, sprettet vi nok en flaske med boblende dråper i solveggen på hytta den ettermiddagen. Endelig skulle vi få sykler og annet gods i hus på land. Vi skulle slippe å bruke bilen og båten som lagringsplass for landbasert sportsutstyr som stadig hadde omgjort en romslig SUV til en trang toseter.

Vi reflekterte ikke da over at det å bli eier av en bod rent historisk representerer et sosialt løft fra den nomadelignende tilværelsen som det til tider kan være å bebo et primitivt sted på en øy. I boken Jeg skal bare ut i boden en tur1, som vi med vårt nye engasjement selvsagt skaffet oss straks den kom i 2013, spør forfatteren:

«Hvem bygget den første boden? Selv om spørsmålet kan virke idiotisk, markerer den første boden ikke mindre enn et sentralt vendepunkt i menneskenes historie. For spørsmålet er egentlig dette: Når begynte det å lønne seg å lagre ting, i stedet for frakte dem med seg eller lage dem på stedet?»

Deretter beskrives forskjellige folkeslag rundt omkring i verden hvor velstanden ble målt ut fra hva slags forråd de hadde av mat og andre verdier, og som altså krevde lagringsplass. Nomader ble betraktet som mer primitive skapninger.

Etter å ha sett Gunnar Grunneiers enkle, men effektive strektegning av boden, fremsto ikke prosjektet som særlig statusaktig. Vi følte oss i grunnen godt innenfor Bibelens sterke advarsler mot å bli eiere av for mye:

«Samle eder ikke skatter på jorden, hvor møll og rust tærer, og hvor tyver bryter inn og stjeler; men samle eder skatter i himmelen. […] Se på himmelens fugler: De sår ikke, de høster ikke, de samler ikke i lader, og eders himmelske Fader før dem allikevel.»2

Riktignok drømte vi om å kunne installere strøm og et ekstra kjøleskap med fryser i boden. Men det var kun for å slippe å kjøre inn til byen hver dag og kjøpe mat som ikke holder seg utenfor kjøleskap i sommervarmen, og ikke for å hamstre. Montro om ikke bodens indirekte miljøprofil var verdt et glass til?

– Skål til Gunnar Grunneiers grønne gunst!

I vår lettere bodlige beruselse steg optimismen. Vi ramset opp alle bodene som var blitt bygget inne på land de siste årene, hvorav en av dem tilhørte vår nabo nord på øya. Den lå mindre enn 10 meter fra sjøen – avhengig av om det er flo eller fjære. Begrunnelsen for den boden var den samme som for vårt vedkommende: et behov for å oppbevare diverse båtutstyr, sykler og annet inne på land.

Byggesøknaden ble først avslått av kommunens parksjef som ikke kunne se «… at det er dokumentert behov som tilsier oppføring av eget bygg.» Det som den gang het NFI-utvalget (Natur, Friluftsliv og Idrett) gikk også enstemmig imot å gi dispensasjon. Fylkesfriluftsnemnda anså derimot «… saken som mindre vesentlig og vil ikke gå imot søknaden.»

Den daværende bygningssjefen i kommunen var også positiv til tiltaket. Han skrev: «En liten bod vil ikke ha noen særlig betydning for allmennheten og ferdselsinteresser i dette området. Adkomstmulighetene til stranda kan riktignok føles noe mer begrenset. Bygningssjefen kan forstå søkerens ønske om en oppbevaringsbod siden resten av hytteeiendommen ligger på en holme. Brukerne er avhengig av båt for å komme dit ut. Det er derfor et rimelig behov som ligger til grunn for søknaden.»

Dermed kom han til at han ville «… gå imot NFI-utvalgets uttalelse og anbefale søknaden imøtekommet.» Han argumenterte med at «Boden får en så beskjeden utforming og størrelse at den ikke utgjør noen sjenanse for miljøet. Ut fra en konkret vurdering mener bygningssjefen at det i denne saken foreligger rimelig grunnlag for å anbefale dispensasjon fra hytte-byggeforbudet og plan- og bygningslovens [daværende] §17.2. Bygningssjefen har også lagt vekt på at ingen naboer har merknader.» Forslaget ble enstemmig vedtatt, og slik fikk altså naboene våre bygge en bod på land.

Året var 1986 og det sies at mye skal ha blitt strammet inn siden den gang. Når en ser hva som er blitt bygget av nye hytter og brygger helt ned i strandkanten i løpet av disse årene, virker det likevel ikke sånn. Som oftest er det naboprotester som utløser de verste konfliktene. Et sted i fjorden har to forretningsmenn til nå gått åtte runder i retten fordi de er uenige om lengden på en flytebrygge. Andre ganger, som vi senere skal se, sklir svære inngrep rett igjennom – uten at noen løfter et øyebryn. Dagens mønster synes å være at jo mindre tiltaket er, desto lettere er det å slå ned på, som for eksempel en bod. Slik ser det ut som om bygningsmyndighetene opprettholder en restriktiv linje.

Men foreløpig var vi uvitende om dette. Kanskje burde vi ant et kommende kladdeføre da det viste seg å være litt vrient å få avtalt et møte med Bygningssjefen og en av hans jurister, noe vi sterkt var blitt anbefalt av en lokalkjent. Kan hende de syntes at en bod rett og slett var for lite å snakke om?