HEDVIG
MONTGOMERY

Syv enkle steg

for å lykkes med oppdragelsen

Foreldremagi

©Pilar Forlag AS, 2018

Forfattere:

Hedvig Montgomery

Eivind Sæther

Redaktører:

Jonas Forsang

Martin Blekkerud

Hanne Løvdal /Lovedales Studio

Coverillustrasjon:

Hanne Løvdal

Utgitt av:

Pilar Forlag as

www.pilarforlag.no

Alle henvendelser om rettigheter til denne boka stilles til Pilar Forlag AS.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93516-20-0 (ePub)

ISBN: 978-82-93516-07-1 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne boka i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

INNHOLD

INTRO: Foreldremagi

DE SYV STEGENE:

1 Båndet

2 Lær deg å mestre de store følelsene

3 Slipp barna fri

4 Hva gjør du når det brenner?

5 Redd forholdet (og familien)

6 Grenser og konsekvenser

7 Jobb med dine egne mønstre

NÅR PROBLEMENE ER STØRRE

VEIEN VIDERE

FORELDREMAGI

Noen ganger er det enkelt å være forelder. Barnet legger seg, sover natten igjennom, spiser med kniv og gaffel, kler på seg og går til skole og barnehage med et smil om munnen. Du kan se på dem at de har det godt. Men så er det alle disse andre gangene. Barn som ikke sover, barn som ikke spiser, barn som krangler, barn som hyler – det er også en del av det å oppdra. Så hva gjør du når du er på vei hjem fra barnehagen og barnet slår seg fullstendig vrang i full offentlighet, på bussen? Eller når du har dårlig tid om morgenen og barnet ikke vil på skolen? Eller når det er leggetid og kroppen din verker av søvnmangel, mens ettåringen helst vil stå og slå hodet i sprinklene? For de fleste foreldre er det to alternativer i slike situasjoner: Enten å bli altfor sint, hardhendt og kjeftete, og etterpå føle seg mer eller mindre mislykket. Eller å gi seg, lukke øynene mest mulig og føle seg helt maktesløs.

Men det finnes en tredje vei. En vei der du forstår mer av barnet ditt, der du ser barnet slik det er. Og der du ser deg selv slik du er, med din egen oppvekst, din egen historie. Tanken min bak denne boken er at den skal hjelpe deg mot en vei der du som forelder vil beholde kontrollen og håndtere de vanskelige situasjonene som garantert vil komme. Det er foreldremagi.

Dette er den første i en serie av bøker om oppdragelse. Den er skrevet like mye for dem som venter på å bli foreldre for første gang, som dem som ønsker en guide underveis om hva som er viktigst. Å være forelder er et langtidsprosjekt; du har omtrent 20 år på deg, så det er ikke for sent. De neste bøkene tar for seg barnets ulike alderstrinn, men i denne vil jeg fortelle deg om grunnlaget for det hele, om det som skaper trygghet og lykke.

Jeg vil gi deg syv enkle steg som hjelper deg å bli den forelderen du ønsker å være.

Etter 20 år som psykolog og familieterapeut er det én ting jeg er helt sikker på: Alle ønsker å være gode foreldre, alle vil det beste for barna sine. Allikevel gjør vi feil hele tiden. Det er ikke alltid vi vet hvilken vei som er den rette, og mange av oss har de samme spørsmålene, de samme bekymringene. Foreldreoppgaven rommer så mange forskjellige små og store utfordringer at det er umulig å være helt forberedt på alt som skal komme. En av de første tingene mange opplever, er hvor vanskelig det kan føles å være den moren eller faren vi selv ønsker. Jeg tror det var omtrent der arbeidet med denne boken begynte. Det finnes ikke noe annet område i livet der vi kan utrette så mye som i barneoppdragelsen, og jeg vet godt hvor lite som skal til for at foreldre klarer å håndtere vanskelige situasjoner litt bedre.

Denne bokas mål er ikke å gjøre deg til den perfekte forelder – de finnes ikke. Den problemfrie barndommen er bare et eventyr, og er derfor heller ikke noe å streve etter.

For å oppdra trygge, selvstendige og passelig lykkelige mennesker som fungerer godt med de rundt seg, må du starte med å lage et bånd mellom deg og barnet ditt. Du må skape et vi. Jeg skal vise deg hvordan du gjør det, og jeg skal lære deg å bevare dette båndet gjennom alt som kommer av gode og mindre gode dager. Dette båndet skal være der gjennom våkenetter og influensaer, gjennom de første skrittene og de første skrubbsårene, gjennom skolestarter, umulige regnestykker og mislykkede forelskelser, gjennom alle hverdagens nederlag og seire.

For sånn er livet: Det kommer til å kaste rundt på deg og dere. Og gjennom alt er ditt oppdrag mer enn noe annet dette: Å verne om båndet. Helt til dere begge er blitt voksne.

Jeg skal forsøke å vise deg vei gjennom de viktigste delene av en oppvekst, gjennom det å være forelder og barn sammen. En familie. En gjeng.

Hvordan gir du barnet en følelse av å høre til? Hva gir trygghet og god selvfølelse? Og hvordan skal du forstå og håndtere alle barnets følelser som vil komme flyvende i din retning? Jeg vil guide deg gjennom dagene med konflikt og krangler og utfordre deg til å tørre å se på din egen historie og oppvekst, på hva dine reaksjonsmønstre gjør med forholdet til barnet ditt. Hvordan unngår du å bli sint og motløs? Og hva gjør du når hverdagen står i brann?

Ingen er født gode foreldre, men de fleste kan bli det – og alle kan bli bedre. Uansett vil foreldrerollen kreve klokskap, kunnskap, masse mot og stor selverkjennelse.

Det kommer innimellom til å kreve mer enn du aner, men det fineste ved alt sammen er dette:

Blir du en bedre forelder, blir du også et bedre menneske.

Det er med andre ord verdt innsatsen.

Og alt dette starter altså med at du prøver å bevare båndet mellom dere.

Det skal vare livet ut, så det må du verne om.

Det er ditt livs viktigste oppgave.

Barneoppdragelsen skjer hele tiden

Kontoret mitt ligger et lite stykke bak slottet i Oslo, i en stor og ærverdig hvit bygning. Jeg leier det av en gammel dame. Det har en vakker tretrapp som knirker når du går i den, og et vindu der trikken skrangler forbi hvert femte minutt. Det er et fint kontor, en liten bokhylle med lærebøker, et teppe på gulvet, en sofa. Jeg har hatt denne jobben i to tiår nå, og jeg elsker den fortsatt. Da jeg var ung og fersk psykolog, tenkte jeg aldri at det var familier jeg skulle jobbe med. Min egen families grunnmur hadde vaklet da jeg vokste opp, og jeg ble en tenåring som kan føles veldig fremmed når jeg ser tilbake på henne nå. Etterhvert fikk jeg egne barn, først med én mann, og siden med det som er mannen i mitt liv, en ujålete fyr som elsker å pusse på gamle trebåter og er livredd for høyder.

I år etter år har familier kommet opp den knirkende trappen. Sakte, men sikkert er det blitt livet mitt. Jeg har jobbet med familier, holdt kurs og foredrag – og jeg har så godt jeg har kunnet prøvd å bygge min egen.

En av de største misforståelsene blant foreldre er at de tror barneoppdragelse er det de gjør når barna oppfører seg dårlig. De tror at måten de snakker til barnet på når det har gjort noe galt, det er barneoppdragelse. Men barneoppdragelse er det som til enhver tid skjer i en familie, eller på skolen og i barnehagen. Det er alle tilbakemeldinger som gis, alle små koder som barna lærer seg når livet er ganske harmonisk. Summen av alt dette er barneoppdragelse.

Det er i de forglemmelige dagene at foreldremagien finner sted, i alt det hverdagslige. Barneoppdragelse er samtalen rundt middagsbordet en tirsdag kveld, det er hvordan du ser på partneren din, hvordan du fordeler saft eller møter fremmede på butikken, det er stemningen i veggene hjemme, det er hvordan du leker, den du er i bakgården, i bleieskiftet, i leksehjelp og småprat. Det er da du overfører lærdom til barnet – i mye større grad enn du kan tenke deg. Barneoppdragelsen skjer hele tiden. Den bare leves.

Det finnes mange metoder, mange som hevder å ha enkle svar på problemene du kommer til å møte som forelder. Jeg kan i alle fall si med en gang at det ikke finnes noen quick fix. Uansett hva andre måtte påstå, så er du i startområdet av et maraton – det er langt og krevende, men jeg lover deg at det kan bli et fint et.

Og en dag, som er nærmere enn du tror, flytter barnet ut og klarer seg forhåpentligvis helt fint på egenhånd. I mellomtiden gjelder det å ha det så hyggelig som mulig. Vis barnet ditt at du setter pris på ham eller henne, og lær det – gjennom livet du og dere lever – at verden er et ganske bra sted.

VI UTRYGGE

Alle barn blir født utrygge. Sånn er livet. Vi løftes ut, nakne og hjelpeløse i kulden og lyset og lyden. Og fra den aller første gangen vi trekker luft ned i lungene, er nervesystemet vårt i forsvar. Frykten ligger dypt i oss, den er alltid i nærheten, en slags menneskelig bruksinnstilling. Vi gråter fordi det er den eneste måten å si ifra på, fordi vi er helt avhengige av kontakten det skaper.

Sånn er det: Frykt kommer lett, trygghet tar tid.

Derfor er det de voksnes oppgave å bringe tryggheten inn i livene våre. Det er de voksne som skaper tillit, som bygger relasjoner, som gir oss gjentatte opplevelser av å bli tatt vare på, som løfter oss opp på fanget, som lærer oss å møte følelser, som tåler oss og elsker oss, som alltid er der.

Det er et tidkrevende arbeid, men jo mer vi opplever at verden er et trygt sted, desto bedre vil det gå med oss.

Hva er en familie?

Familier kommer i alle varianter. Jeg tror jeg har sett de fleste av dem. Noen ganger er det mamma, pappa, barn. Andre ganger er den bygget rundt det som er igjen etter en skilsmisse, med nye partnere og sammensetninger. Det kan være to mammaer eller to pappaer, en aleneforelder eller besteforeldre som har fått ansvaret for et barn. Det kan være fosterbarn dere har tatt inn, det kan være barn dere planla å få og barn som kom som en overraskelse. Det er ikke så viktig om dere er to eller 18 i familien, nå er dere uansett i samme båt; dere må stole på hverandre, hjelpe hverandre og være der for hverandre.

Hvis en begynner med å se på hva som mangler i en familie, går en ofte glipp av hva som faktisk er der. Om familien er stor eller liten betyr ikke så mye for et barn, så lenge den har en voksen som gjør en god innsats. Om det er en kvinne eller en mann, betyr ingenting. Alle familier trenger én god forelder, to er luksus. Er du alene, har du et større ansvar, men det er ingenting som tilsier at du ikke skal klare det. Samtidig gjelder det for alle å bruke den utvidede familien, å trekke til seg venner og andre nære for å la dem bli en del av hverdagen. Barn trenger å spille på flere mennesker, å se at det er forskjellige måter å løse livets utfordringer på.

Jeg er sikker på at det ikke betyr noe hvordan familien din ser ut. Det viktige er hvor god du er til å bygge den, til å ta vare på din lille eller litt større flokk.

For mye beskyttelse?

Da jordmoren la mitt første barn i armene mine, var det en skjelvende liten raring som tittet tilbake på meg – fremmed og kjent på samme tid. Jeg kan fortsatt huske den merkelige følelsen som fylte meg de første timene på sykehuset, av å holde ham, av hvordan alt som hadde vært før, kokte ned til akkurat dette øyeblikket. Jeg lå og så på ham og hvisket: «Jeg skal beskytte deg mot alt som er vondt. Alltid.» Det høres litt banalt ut når jeg tenker på det i dag, men det føltes veldig riktig der og da.

Etter hvert har jeg skjønt at det jeg sa den gangen, ikke stemmer. Det er ikke mulig å beskytte mot alt som vondt, og det er heller ikke noe å sikte mot. Barn trenger med tiden å møte nederlag, de kommer til å mislykkes på skolen, de vil krangle på fotballaget, og de vil oppleve forelskelser som ikke leder noe sted – alt dette som er en del av livet.

Fra starten av er vi som foreldre veldig opptatt av å beskytte. Sindige fedre og mødre begynner å se farer i hver eneste lego-brikke, i enhver voksenperson som ser på barnet på feil måte, i høye trær og skumle bakterier. Verden kan plutselig bli full av farer og hindringer.

Dette er selvfølgelig helt naturlig. Du skal ta godt vare på barnet ditt. Problemet er bare at vi i våre dager har så mange muligheter for å beskytte barna våre at det fort blir for mye av det gode.

Det er to grunner til at vi ikke bør overdrive beskyttelsen:

For det første trenger barna utfordringer. De er helt avhengig av å få strekke seg, utvide sirklene sine, av å få til ting og føle at de lykkes, av å oppleve at de er gode nok. Og de tåler det. Hver gang du gjør noe for barnet ditt som det kunne gjort selv, gjør du dem en bjørnetjeneste. Den andre grunnen til at du ikke bør bli overbeskyttende, er at altfor mye ender opp med å dreie seg om barnet. Det er slitsomt for et barn å være del av en familie der alt skal handle om ham eller henne. Familielivet handler om balanse, det handler om alle medlemmene i den, og da kan vi ikke hele tiden rette lyskasteren mot barnet.

Barnet er bare seg selv

En annen ting jeg vil minne deg på før vi fortsetter, er at du ikke bestemmer hva slags barn du har fått. Foreldre er forskjellige. For noen er det viktig at barna er høflige og blir godt likt, mens andre vil at de skal spise allslags mat eller blir sporty eller musikalske. Noen vil ha selvstendige små barn som er uredde og utadvendte i møtet med verden, andre setter pris på beskjedenhet. Alt dette er fint, vi trenger alle slags barn og alle slags mennesker, men husk allikevel at barnet er seg selv. Han eller hun er sin egen.

Selv om du er en av dem som tenker at barnet ditt skal kunne spise alt, kan du ha fått et barn som er ekstra kresent og tåler nye smaker dårlig. Det er faktisk ikke opp til deg. Ønsker du et barn som er sjarmerende og modig, kan du ha fått et som er sky og innadvendt. Kunstelskere kan få barn som hater museer, fotballentusiaster kan få barn uten nevneverdig interesse for godt pasningsspill. Alt handler ikke om planene du har lagt i ditt eget hode. Barnet ditt er annerledes enn deg. Du må bli kjent med det. Hva liker han, hva får henne til å le? Vis hver dag at du kjenner ditt barn ved å snakke med det om noe som opptar ham eller henne. Se det.

Uansett hva slags barn du har fått, kan jeg love deg at de første 20 årene er fulle av aha-opplevelser. Jeg har aldri brydd meg et sekund om sport, men fikk en sønn som lærte seg å si «ishockey» omtrent før han kunne gå. Det ble den første påminnelsen av mange om at han er sin helt egen person med sine helt egne interesser og gleder. Og sånn er han fortsatt.

Barnet er seg selv, sånn er det bare.

Og sammen skal dere være en familie.

GOD NOK

Som forelder er du dømt til å føle deg utilstrekkelig fra tid til annen. Hvis du ikke har opplevd det allerede, så kommer det snart. Fremtiden er full av store og små situasjoner som kommer til å treffe deg midt i ansiktet, og du vil slite med å håndtere dem. Når det er ditt barn som hylskriker i butikken, og du ikke vet hvordan du skal få slutt på det, er det lett å føle seg liten. Det samme gjelder når barnet smører maten utover svigerforeldrenes fine duk, og du kjenner de kritiske blikkene deres hvile på deg. Det kommer dager der du vil føle deg ganske liten og mislykket.

Men vær klar over at det er akkurat når du føler deg liten, at de farlige situasjonene mellom deg og barnet ditt kan oppstå. Det er når du føler deg maktesløs at det er lett å bli for sint, å si ord som er sårende og ta litt for hardt i barnet. De minst vakre tingene i familien skjer når voksne føler seg små.

Derfor vil jeg at du som forelder skal vite én ting; i virkeligheten er du aldri maktesløs. Du er aldri liten, heller, selv om du kan føle deg sånn. Barnet ser opp til deg og vil alltid se på deg og hvordan du reagerer, og hun vil lære av det. Hva hun lærer, avhenger av hva du gjør.

Klarer du å håndtere at du føler deg liten uten å bruke makt, uten å slå, uten å si sårende ting til barnet ditt, så har du faktisk klart enormt mye. For noen er dette lett, for andre er det veldig vanskelig. Hver og en av oss må jobbe ut i fra vårt eget startpunkt. Å være god nok er å håndtere situasjonene der du føler deg liten – uten å ødelegge forholdet mellom deg og barnet ditt.

Alt du klarer utover det, er fantastisk, men det aller viktigste for deg er bare å være god nok.