KJÆRLIGHET
OG KLASSESKILLE

Bergen 1727

Trude Helén Hole

© FEATHER BOOKS

Coverdesign: Trude Helén Hole

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93539-01-8 (ePub)

Feather Books Publishing

Oppsjølia 30b, 1385 Asker

www.newspirit.no

Trude Helén Hole

www.trudehelenhole.no

INNLEDNING

Det var en helt vanlig morgen på bryggen i Bergen. Luften var skarp og kjølig, men den spede morgensolen som tittet vagt gjennom skyene, lovet godt for dagen. Bergensborgere hastet forbi hverandre i sine vante ærender, mens fiskestrilene satt i sine båter og ventet på at handelen skulle ta seg opp. En del tjenestefolk gikk fra båter til båter for å finne det de skulle ha for dagen.

"È det du eller fisken som stinker? Med sånne priser kan du bare stikke tè sjøs igjen, for dette lukter råttenskap lang vei, din strilefant!" Den rause tjenestejenten var ikke nådig i ordbruken, men dette var daglig tale på fisketorget, så ingen reagerte på det. Spesielt hver onsdag og lørdag var det full ordkrig, for det var de travleste handelsdagene i Bergen. Da kom både bønder og fiskere inn fra alle kanter, fra havs og til lands for å selge det som selges kunne. Mannen i båten satt henslengt helt bakerst og tygget rolig på skråtobakken. Han tittet skjevt opp på tjenestejenten og spyttet en brunsvart stor og klissete klyse ned i sjøen, harket litt og spyttet en gang til.

"Kvis du ikkje likar det, kan du gå eit anna sted å handle, din tøs!" Det var ikke ofte en kunne høre slike ord fra en stril når talen var rettet mot en bybeboer, tjenestejente eller ei, så svaret fikk en del hoder til å snu seg. Selv de som tilhørte den laveste klassen i byen hadde bedre rang enn strilene, så tjenestejenten ble rent arg og der hun stod med hendene på hoften, og samtidig nokså overrasket over at hun i det hele tatt ble svart på den måten av en stril. Pinlig var det også, for det var mange som hørte kommentaren. Vanligvis måtte strilene bite i seg både slengmerkninger og harselas fra byfolket, i hvert fall om de hadde tenkt seg hjemover med en slant tjent eller to, for kundene måtte behandles med omhu skulle det bli noe salg. Foruten tilfeldige handlende var det som oftest faste kunder som handlet til private husholdninger og oppkjøpere som handlet i litt større omfang, og disse gjaldt det å holde fast ved på godt og vondt og denne dagen som var en vanlig handelsdag i Bergen by, var intet unntak.

Nå, dette var jo ikke første gangen tjenestejenten hadde stått der på bryggekanten og kranglet heftig med strilene, men når det en sjelden gang ikke gikk hennes vei slik som nå, kjente hun først at det krympet seg i brystet, men bare en stakket stund. Deretter kunne hun straks gyve kraftig løs med alt hun hadde av mot og mismot. Det var bare slik det var nede ved bryggekanten. Heftig ordveksling, sinne og latter gikk hånd i hånd innimellom kjøpeslagene, så tjenestejenten kunne like gjerne forlate bryggen med en god latter, som med vrede, for i handelen mellom by og land fikk den bergenske munnrapphet virkelig utfoldet seg til stor fryd både for selger og kjøper, og for de som måtte befinne seg der som tilskuere. Det fantes noen av dem også.

Tjenestejenta og strilen stirret hardt på hverandre. Hvem som ville vinne munnduellen var fortsatt uklart, men nå var det slik at fisket hadde gått trått i det siste. Det var ikke mye å få, for sjøen syntes tom. Fiskerne måtte nå ro lenger ut for å ha hell med seg, og dette medførte harde og lange dager med mer slit og større farer. Og som nå, når det var lite å tilby, økte prisene. Kundene likte selvsagt ikke dette, skjønt de fleste godtok det nok til sist, men harde tider førte til at kundene benyttet anledningen til å harselere litt mer enn vanlig. For når det var trangt om det meste, var det selvsagt greit å ha noen å la det gå ut over. Så tjenestejenta, nå som hun hadde funnet balansen igjen, lente seg godt fremover bryggerekkverket og spyttet ut ukvemsord så fiskeren bokstavelig talt fikk seg en aldri så liten skyllebøtte, han også, for jammen sendte hun ikke ut en skikkelig våt spytteklyse mot fiskeren før hun rasende gikk videre til neste båt. Men fiskeren bare flirte og dyttet inn en ny dose skråtobakk under leppen. Hun ville nok ikke finne stort andre priser i dag, for fiskerne hadde tidlig på morgenen blitt enige om at de skulle øke prisene, alle som en.

Fiskeren tørket de ru og skitne fingrene på vadmelsbuksen mens han fulgte henne med blikket. Det samme gjentok seg i båten ved siden av og alle fiskerne som hadde fulgt med oppstyret, hånflirte av jenta. Hun var sannelig sta denne tøsen som ikke ville innfinne seg med de nye prisene, men hun måtte nok snart bite i det sure eplet hun som de andre handlende på fisketorget denne dagen. Det var ikke til å unngå at det ble humret litt mellom byfolkene også, for det var alltid morsomt på torget under handelen, spesielt når de på begge side var like sta som nå, og når ukvemsord og priser fløy om en annen. Høylytt krangel og småfrekke replikker utgjorde en stor del av den underholdningen en kunne vente seg i løpet av en hard arbeidsdag. Jenta bet seg i underleppen og skulte utover båtene og det lille de hadde å by på av fisk.

"Late strilebukker! Det è det dokkar è. Tror dokkar at penger vokser på trær? Det eg har fått med, è det eg har fått med meg, og ikkje en slant mer! Eg kan ikkje trylle heller og ikkje kan eg gå tebake uten fisk, for då blir husfruen sint og kanskje får eg fyken. Men det gir vel dokkar blanke i, ka? Sånt strilepakk som dokkar eier ikkje følelser!" Hun var nå nesten på gråten og søkte på ny øyekontakt med fiskerne. Med tårevått blikk søkte hun etter en barmhjertig fisker og stril, men hun så bare flir. Fiskerne hadde ikke rom for barmhjertighet, de hadde nok med seg selv og sine, og hadde rett og slett ikke råd til barmhjertighet.

Det hadde ikke Ola heller der han satt stille sløyde fisk i båten sin. Han lå lengst ute fra bryggen, hvilket betød at han var en av de siste som kom inn til bryggen denne dagen. De som lå lengst fra bryggen var som oftest de som stod sent opp og kom sent i gang med arbeidet, eller de var lat eller svakrodd. Men Ola hadde mye fisk i båten sin i forhold til de andre denne dagen, og nettopp det vitnet om at han denne som de fleste andre dager for hans del, hadde vært tidlig oppe, rodd lengst ut på havet og holdt på lenger enn de andre fiskerne i området, før han satte kursen innover fjorden - mot byen og bryggen.

Tjenestejentens tårevåte blikk stoppet opp ved Bjørne-Ola. Han flirte ikke. Kanskje hadde han flirt han også om han hadde fulgt med i oppstyret, men han var ikke så opptatt av det som skjedde rundt ham. Han konsentrerte seg om sitt virke som han utførte raskt og effektivt, og som vanlig var tankene hans ett annet sted, nemlig tilbake til barndommens gode stunder. Hun ropte ut mot Ola men fikk først ikke noe respons. Først da hun skrek ut;

"Du, din store, stumme havstrile, der ute!" Fikk hun øyekontakt.

"Kor my`kje ska du ha for fisken din, då?" spurte hun med håp i blikket etter at hun hadde fått opprettet kontakt. Det tok litt tid før hun fikk svar, så det var tydelig at fiskeren tenkte seg om. Hun sa ingenting på det denne gangen, for det fantes en tid for alt og akkurat nå var det ydmykhet. Bjørne-Ola klødde seg i skjegget og svarte henne noe billigere enn de andre. Jenta satte i et lite hvin, ropte ut hvor mye hun skulle ha og rotet muntert under forkleet sitt etter pengepungen sin. De andre fiskestrilene skulte stygt mot Ola som nettopp hadde brutt prissamarbeidet. De visste at han ikke var en blautfisk som syntes synd på jenta, til det kjente de ham for godt, så han kunne ikke unnskylde seg med å spille på sympati. Bjørne-Ola hadde satt seg i en vanskelig og ugunstig posisjon blant sine medstriler og det var han fullstendig klar over. Men snart skulle de få se den egentlige årsaken til hvorfor Ola gjorde som han gjorde. Tjenestejenta gikk seiersgang langs med rekkverket forbi alle som hadde flirt av henne og kastet ut hånsord, mens hun fornøyd svingte kurven hun bar som nå var fylt opp med fisk.

"Der kan dokkar se, stinkende strilefant. Fisken dokkars kan dokkar beholde for dokkar sjøl!" Hun kastet lett på hodet og satte kursen mot bakeren. Ikke før hun hadde forsvunnet ut av syne, begynte andre byborgere å samle seg rundt båten til Bjørne-Ola. Handelen gikk heftig for seg og om ikke lenge måtte Ola bedyre at han var utsolgt. Strilene i båtene ved siden av var tydelig på hva de syntes om at han gikk ned på pris, men for Ola var det bedre å håndtere hissige striler enn å ikke få solgt noe fisk, så litt harselas fra den kanten bekymret ham ikke i det hele tatt. Ord bet vanligvis ikke på Ola, og det var dessuten første gangen han fikk solgt så mye på så kort tid, så ukvemsordene gikk ham hus forbi. Ola var fortsatt i sin egen lille verden. Nå kunne han kanskje få tid til å fikse brønnen når han kom hjem også, tenkte han mens han klargjorde båten for hjemturen. Han kastet noe av fiskeavfallet i vannet til stor glede for måkene ved bryggekanten og følte seg glad for at han hadde stått så tidlig opp og tatt seg tid til å bli litt lenger utpå enn de fleste andre. Dette var en lykkedag, tross alt. For selv om han i bunn og grunn hadde fått mye mindre fisk enn vanlig denne dagen, var det svært mye mer enn de andre. Og selv om han solgte for litt mindre enn avtalt pris, var prisen totalt høyere enn normalt den siste tiden, så alt i alt var dette en bra dag. Ola vasket trefjølen og fiskekniven i sjøen og la dem begge i den store, nå tomme fiskedunken som han nettopp hadde skyldt ren for blod og avfall. I øyekroken så han skulende, hatefulle blikk fra sine strilefrender, men det fikk han tåle, han var tross alt en fisker og en forretningsmann. Med ett raskt håndgrep løsnet han knutene og satte seg til å ro, og mens han rodde utover lågen hørte han lammeret fra både striler, måker og byfolk. Strilene begynte å bli litt mindre standhaftig og godtok den vanlige prutingen.

Bergenshandelen var i gang.

Det var en fin dag med opphold og solgløtt.

Det var mars måned og året var 1727.

TILBAKEBLIKK

Ola var kjent som Bjørn-Ola, for han var bjørnesterk. Han var som striler flest i kroppsbygningen; breivokst, noe som kom av hardt, fysisk arbeid med overkroppen fra tidlig alder. Men i motsetning til de fleste andre var han høy og stor, i hvert fall en del større enn de fleste andre striler og byborgere, selv om enkelte byborgerne gjerne gikk på høye hæler. Stor hadde han også vært som guttunge. Han måtte tidlig gjøre bruk av kroppen sin til andre formål enn lek og lyst. Hardt arbeid hadde ventet så snart han var ferdig med krabbestadiet. Det begynte så smått med pass av dyr til mer fysisk krevende arbeid på gården. Men innimellom ble det rom for litt lek og sprell, og iblant sammen med barn fra nabogårdene. Skjønt, dette hendte ikke så ofte, for det var langt mellom hvert gårdstun. Dessuten hadde de fleste nok med sitt og fordi barna utgjorde en god del av arbeidskraften og var en ressurs man ikke kunne avse så ofte, ble det til at lek gårdene imellom var av sjelden art. Da var det godt å komme fra en stor familie med mange søsken. Ola var den eldste av ni søsken. Både småsøsknene og andre fikk kjenne Olas rå muskelkraft i både kontrollerte og ukontrollerte former, og ofte ble de både gul og blå. Og det hendte også at det gikk så hardt for seg, enten i lek eller ren slåsskamp, at også Ola ble slått både gul og blå, men det vanligvis av faren sin. Han hadde ofte fått beskjed om å ta det rolig med de mindre nettopp fordi han var så sterk, men det var vanskelig å huske på dette når de holdt på i et eller annet basketak. En gang hadde faren kastet ham i veggen så hardt at han knakk håndleddet på høyre arm. Dette var fordi han hadde sloss med tre av de yngre søsknene sine og leken hadde fått en uheldig utgang da Veike-Gudve fikk en vridning i ryggen og dermed ikke kunne arbeide de nærmeste dagene. Arbeidskraft var noe de ikke kunne unnvære akkurat da det hendte, for det var slottetid. Faren ble derfor svært forbannet og like lite omtenksom som det Ola hadde vært, at det gikk som det gikk. To uføre unge arbeidskarer. Ja, Ola var sterk som en bjørn og dermed navnet Bjørne-Ola.

Roturen ut vågen og over fjorden mot Askøy gikk raskt. Ola var lystig til sinns og tenkte som vanlig tilbake på gode tider på gården der han vokste opp, på søsknene og foreldrene sine. På dyrene og naturen. Han var født og oppvokst på Voss hvor familien hans eide sitt eget lille gårdsbruk. Gården som Ola en gang skulle overta, var en parsell av ett tidligere større bruk, for etterhvert som folketallet økte, ble mange gårder delt opp i mindre bruk. Nils, Olas far, hadde så godt det kunne la seg gjøre, forsøkt å få det hele til å gå rundt på gården, helst uten både penger og utlegg, men det var ikke til å komme utenom, penger måtte til, for i og med at gårdene i denne perioden ble mindre og mindre ga de også mindre avkastning, og dette gjorde at folket måtte kjøpe mer av det de trengte til livets opphold. Den lille parsellen familien hadde til rådighet, var så liten og ga til tider så lite utbytte at de balanserte hele tiden på smertegrensen. Ola husket godt at de i perioder måtte spe på matauken med både almebork og reinmose, og at de innimellom brukte både løv og skav til å blande i gresset som dyrefor vinteren igjennom.

Den siste tiden hadde også vært hard for Ola og hans lille familie på tre. Vinteren hadde vært ubarmhjertig, så han var glad for at han, Marte og lille Solvei, siden de nå bodde ved kysten, hadde nok tang og tare å ta av, til å blande ut i kosten til både folk og fe. For det anvendelige sjøgresset var det sannelig nok å ta av. Nå var det snart tid for å samle tang og tare til gjødselbruk, og det var med lystig sinn at han så frem mot den kommende våren. Hvis bare fisken kom tilbake skulle han stå på både sent og tidlig så de tjente det de trengte og mer til. Og hvis innkomsten var stor nok, ble det kanskje sildepenger til overs slik at de kunne kjøpe seg ett eget lite bruk, for å eie sitt eget bruk var drømmen til Bjørne-Ola. Akkurat nå var Ola leilending og det gikk jo rimelig det, men han skulle så gjerne hatt sitt eget bruk, vært sin egen herre og med det fullt og helt råde over sin egen tid og avkasting. Derfor stod han på fra tidlig morgen til sent på kveld. Heldigvis hadde han kun en liten familie å forsørge, men det var både ulemper og fordeler ved det. Ulempen var at det da var mindre arbeidskraft å ta av, og kanskje ingen til å ta vare på madammen og gubben sjøl når de ble gamle. Men det var vel som det var, så de fikk klare seg som best de kunne. Fordelen var at det da var mindre folk å fø på og mindre utgifter. Vel, de hadde flere ganger vært nære på å få flere barn, men tre ganger hadde madammen Marte mistet ungen i svangerskapet og den første som ble født, var i dølgsmål. Heldigvis bodde de langt fra folk og det var kun en gammel nabokjerring i nærmeste hus. Hun var en klok, liten dame som greide seg med lite. Hun hadde hjulpet til med den tunge fødselen, skjønt, det hjalp ikke så mye når det kom til stykket, for barnet var dødfødt.

Sorgen både Ola og Marte bar på under ettertiden, holdt på å fortære dem begge. Ingen andre enn de tre visste om det, for de hadde ikke for vane å omgås så mange, og nabokjerringen lovet å holde stille. Det gjorde hun nok like mye for sin egen del som for Martes del. For det var besynderlig alt som kunne hende i når det var snakk om liv eller død, det hadde både Ola og Marte erfart før, både fra historier som gikk på folkemunne og fra en rettergang mot en liten familie på Voss fra den gangen de selv var barn. Kvinner som fødte dødfødte barn eller mistet sin nyfødte på uforklarlig vis, måtte bedyre sin uskyld for øvrigheten, vel og merke om øvrigheten fikk kjennskap til det. Kvinnen fra Voss ble dømt for egenhendig å ha drept sitt nyfødte barn, selv om de fleste på Voss mente dette var urettsmessig. Noen kvinner kunne således bli frikjent for drap, men dømt for å ha latt seg forføre. Men det gjaldt jo selvsagt bare hvis den uheldige kvinnen ikke var gift. Det var nettopp dette som hadde skjedd med nabokjerringen Åsta da hun var ung, for hun var ikke gift da graviditeten inntraff og det ble kjent at hun bar frem et barn som var dødfødt. Hun ble derfor dømt for å ha latt seg forføre, en hard straff i tillegg til å bære sorgen over tapet av sitt barn, noe hun følte som straff nok. Åsta hadde arbeidet hardt og spart opp nok skillinger slik at hun kunne betale det hun etter loven var blitt bøtelagt. Deretter flyttet hun fra det lille bygdetunet i Eidsvåg hvor hun hadde tilbrakt mesteparten av sitt unge liv. Skammen og sorgen var stort sett det eneste hun fikk med seg, og nå bodde hun altså alene i en liten stue langt nord på Askøy mot Herdla. Der ute i havgapet fantes det bare ett par andre stuer foruten hennes og Olas, og Ola og Marte var stort sett de eneste hun hadde og ønsket å forholde seg til, foruten en og annen vandrende en sjelden gang.

Det var ikke ofte at fremmedfolk kom den veien og hvis de så gjorde, var det ikke uvanlig at de gikk utenom kjerringens hus. For det var nettopp det hun var, en gammel, sliten og ensom kjerring som ingen forstod seg på. Folk syntes det var rart at hun klarte seg alene der ute i det forblåste landskapet. Hun måtte få hjelp av noen velmenende sjeler mente en del, mens andre mente hun hadde inngått avtaler med både vetter og andre vesen, slik at det var best å holde seg unna. At dette gikk på folkemunne, visste Åsta, og hun mente derfor at det var like greit for henne at også hun holdt seg unna folk, hun også. Og det hadde stort sett gått greit, mente hun. Hun hadde naturen, dyrene og ikke minst Vår Herre som hjalp henne igjennom de tyngste dagene. Ola og Marte stilte opp når hun trengte det og hun hjalp dem med det hun kunne, og slik var et nært og familiært bånd mellom de tre menneskene oppstått. Ved høytidsdager var hun som oftest hos dem. Åsta mente hun var heldig slik, som hadde fått slike gode naboer, og hun takket Gud for dette i hver eneste kveldsbønn. For svært troende var hun, det kunne ingen ta fra henne, og han Ola med. De hadde hatt mange gode bedestunder de to, og samtalet ofte om dette guddommelige underverk. Og samtalene hadde styrket båndene mellom Ola og Åsta over flere år, slik at Marte til tider kunne bli svært oppgitt. Marte var troende hun også, men hun var mer avslappet i forhold til det hele. Så avslappet at hun av og til kunne tale med ord som forskrekket både Ola og Åsta. Da korset de seg begge og ba stille om forlatelse for hennes vederstyggeligheter, og etterpå skjente de på henne for å ta slike ord i sin munn. Men dette syntes bare å more Marte desto mer, og titt og ofte skøyet hun med de så alt for troende.

KJÆRLIGHET OG DØD

Marte Toralvsdotter var født i 1696 og vokste opp på Voss ikke så langt fra Bjørne-Ola. De hadde for første gang fått øynene opp for hverandre på et likvake i bygden. Det var Olas første likvake, mens Marte som bodde litt mer sentralt, hadde vært på to fra før. Det var vanlig at ungdommen i bygda fikk i oppgave å passe på de døde for å holde mørkemaktene borte, en oppgave som var naturlig og en del av livets forløp, men som også kunne fortone seg som noe skremmende, alt ettersom hvem som var død. Liket den gangen lå på låven og ungdommene skulle sørge for at det ustanselig brant i lysene som skulle beskytte den døde.

Ola selv tenkte ofte tilbake på denne dagen da han så Marte for første gang og på en slik underlig måte, at det gjorde noe med ham for alltid. Så vakker og så sterk. Han husket det som om det var dagen i går; den rare og for ham, ukjente stemningen inne i låven, på skikkelsen til Marte der hun satt stille på en høyball og smilte bløtt mot ham, og på lyset fra stearinlyset som danset en mystisk dans i ansiktet hennes. Han husket godt alle de andre ungdommene som løp rundt om kring og fniste og småflørtet, selv om han den gangen knapt enset dem. Han enset bare Marte.

Hele familien til Ola var med på sammenkomsten ettersom faren hans Nils hadde gjort en del forretninger med den avdøde. Likvaket var en god anledning til å koble av fra hverdagens slit, mente Nils, for det var vanlig at slike sammenkomster ble av det festlige laget. En låvedans i denne sammenheng var derfor naturlig når bygdefolket først var samlet. Litt sprell fra de levende skremte vekk uønskete gjester og en slik omtanke satte den døde og dens familie vanligvis pris på. Men mannen de holdt likvake for denne gangen, hadde skapt redsel for bydefolket da han levde, for han var en ondsinnet mann. Også etter sin død holdt han et kaldt grep om de levende. Så da han skulle bæres ut av huset og legges på likstrå på låven, ble han løftet ut gjennom vinduet som etterpå omhyggelig ble tettet igjen for at han ikke skulle finne veien tilbake. Vanligvis var det ikke så farlig om den døde vendte tilbake, spesielt ikke om den avdøde hadde hatt flest gode egenskaper i seg. For da kunne den døde fremdeles være til hjelp og til nytte for familien sin, selv etter sin død - og en slik gjenganger var velkommen. Men om så ikke var tilfellet, ønsket ikke familien vedkommende tilbake.

Mannen som nå var død, hadde tuktet alle rundt seg, både folk og fe, så nå når han endelig var borte var folket svært nervøse for at noe skulle gå galt under gravølet. For hvis man ikke fulgte skikk og bruk til punkt og prikke, kunne den døde komme tilbake på forskjellig vis og hevne seg. Og en slik skapning ønsket ingen tilbake til bygda, verken død eller levende. Nå lå han der på likstrå stivpyntet og ren i tøyet, men som levende var han verken ren eller velpusset. Han hadde for vane å sitte seg til middagsbordet med hendene fulle av møkk, rett fra gjødselkjelleren, og først når grøt, poteter eller annet var fortært, var fingrene renslikket. Ikke flidde han huset heller, og ingen skulle fortelle ham hvordan han skulle skjøtte seg og sitt. Det en gang så flotte huset forfalt og ble så skakt at det ganske så sikkert måtte stives opp med støtte fra heia om noen skulle bo der videre, og det kunne selvsagt først gjøres etter hans død. Skjønt, ingen så for seg at noen ville flytte inn der med det første. Han for også ille frem mot sin kone som var både kuet og redd, så ille at han selv så spøkelser overalt etter hennes død. Det kom nok av at han selv var ganske klar over at han stadig handlet urett og hadde en forskrekkelig fremtreden, men han likte seg selv som sådan og hadde ingen planer om å endre sin atferd, selv om den plaget ham innimellom og like før sin død stadig oftere. Etter hvert kunne han føle at spøkelser var kommet for å hevne hans opptreden, og når de så gjorde og han så dem danse innimellom de mørke avkrokene i det skakke huset, påstod han at de forsvant straks han tok seg et glass på styrten. Så i takt med spøkelsene som gjensøkte ham oftere og oftere, og spesielt hans kone som bebyrdet ham etter sin død, ble det drukket stadig mer. Og i beruset tilstand ble han bare verre å hanskes med for de levende, både folk og fe.

Men nå var han selv død, og gravølet gikk greit både den første og den andre dagen. Det ble festet som seg hør og bør, og alt etter god skikk og bruk. Det var heller ingen som hadde dårlig samvittighet for at gleden var stor ettersom de alle var glade for at mannen endelig var død. Ola og Marte hadde sett hverandre et par ganger før under festlige omstendigheter, men ikke helt lagt merke til hverandre, husket Ola. Men det gjorde de denne gangen. Under likvaket hadde de danset lenge og vel, og innimellom stakk de av mellom husene og stjal til seg ett aldri så lite kyss. Men de slo seg til ro med å kysse og klappe, og det var det jo ikke alle som gjorde, for med god mat og drikke og lystige toner fra felen, steg både humør og lyst hos selv den mest salige. Ja, Ola hadde kjent det godt han også, det lystige sinnet og den varme følelsen i magen. Det var rent så han kunne kjenne den nå også, bare ved å tenke tilbake. Ola lot de gode minnene ta over og forsvant tilbake i tid.

Selv om ingen likte den avdøde, ble ikke denne sammenkomsten noe dårligere enn andre gravøl, for det var en plikt å stille opp om en tilhørte den avdødes belag, og Ola og Marte hørte begge til samme belag eller distrikt som nyfolket i byen likte å kalle det. Og heldigvis for det, tenkte Ola, for hvis ikke kunne det vært at de aldri ville ha møttes og blitt kjær i hverandre. Å innkalle distriktet var en god skikk og gjorde det enkelt for folk flest når det var festlige anledninger i sikte. Ingen hadde plikt på seg til å be noen utenom sitt eget distrikt, og det kunne være greit å avgrense antallet på denne måten. Men med dette reglementet ble det også slik at fremmede var ekstra uønsket. Og spesielt i gravøl, for et fremmed bud kunne ingen være sikker på - og ingen ønsket usikkerhet når den avdøde skulle føres over til den andre siden. Den tredje dagen hendte nettopp det, en fremmed kom vandrende stille inn på tunet. Men etter to ville festdager, ettersom dette gravølet bar mer preg av feiring enn normalt, var folket så sliten at de ikke tok nevneverdig notis av fremmedkaren, mens enkelte fremdeles var så full av liv og røre at de ikke tenkte klart. Og ettersom fremmedkaren hadde fele, ble det til at han ble bedt om å spille noen toner for dem. Og det ville han gjerne mot litt å drikke og en matbit i bytte. Fremmedkaren satte seg ned ved siden av de andre spillemennene som nå endelig kunne ta seg en etterlengtet pause, og satte felen til haken. Ut kom noen av de vakreste toner Ola og Marte hadde hørt, det var rent som de ble trollbundet alle sammen. En stakket stund stoppet dansen opp og hele slekten til den avdøde og alle naboene distriktet som fremdeles var oppegående, stod ett øyeblikk og bare lyttet stille til underet som fløt ut av fremmedkarens fele.

Plutselig kom en av gårdsguttene som tydelig hadde fått seg en dram for mye, brasende inn på tunet med buksene rundt beinet. Etter å ha rundet hushjørnet, greide han tre vaklende skritt før han snublet nesegrus midt oppe i en stor og flott kukake. Dette synet ble etterfulgt av grov latter og magien ble brutt. Dansen fortsatte som før, fortsatt til storstilt latter og bråk. Etter en stund takket fremmedkaren for seg. Han fikk litt øl og noe tygge på, før han forsvant samme vei som han kom og ingen tenkte mer over det. Ola og Marte gikk deretter hver til sitt, men forelskelsen hadde rukket å sette seg dypt i dem begge, så dypt at de begge håpet at det var mer enn som så.

En snau uke etter at mannen var lagt i jord, skjedde det noe merkelig. Hestene ville ikke la seg føre gjennom tunet og forbi huset der mannen hadde bodd. Tunet bestod av seks hus, tre hus på oversiden av veien og to på nedsiden. Den nå avdøde mannens hus lå litt for seg selv, rundt 100 meter bortenfor og på oversiden av veien. Låver og fjøs lå bak husene på begge sider av tunet. Det bodde til sammen åtte familier på tunet, og noen av familiene delte både stue, låve og fjøs. Det hadde alltid vært ett godt og nært samhold og samarbeid i mellom familiene, slik at å bo i et bygdetun var som å være en del av en storfamilie og et fruktbar arbeidsfelleskap, i motsetning til Olas familie, som måtte klare seg selv lenger oppe i lia. Gården til Ola og familiens hans lå høyere oppe, og bak de bjørkekledde liene mot den brusende, bratte elven, og der klarte de seg stort sett bra. Men til tider måtte de over på den andre siden av bygdetunet for å komme til de mer solvente liene hvor det fantes trær som ask og alm, eik og lind til husbruk og for. Men nøyaktig en uke etter gravølet, ble det altså rent uråd med dette så lenge de måtte bruke hesten som ikke lenger ville la seg føre forbi den avdødes hus.

Bygdefolket samlet seg for å finne råd på det nye og uventede problemet, og de ble enige om at de ved store bører skulle hjelpe hverandre ved å låne bort hestene på hver side, slik at de hadde hester på begge sider av mannens hus, og derved kun ren mannekraft forbi selve huset. Men av og til var det ingen hest å låne og da måtte en bite i det sure eplet. De paniske hestene fikk viljen sin og ble da ført i en stor omvei rundt tunet, en tung og farlig omvei ettersom det på både over og undersiden av rekketunet fantes bratte skråninger som egentlig ikke egnet seg for ferdsel med hest og vogn. Men ferdsel måtte til, så slik måtte det innimellom bli til stor ergrelse for de fleste.

Det varte ikke lenge før snakket var i gang. Det måtte være den avdøde som gikk igjen og skremte både folk og fe, slik han hadde gjort det mens han var i live. Dette førte til uhygge i bygda. Og det var heller ikke lenge før bygdefolket forsto det slik, at det måtte ha vært fremmedkaren som hadde brakt ulykken med seg. Og hvem var han forresten, som kunne trylle frem slike vakre toner. Kanskje han var Fanden sjøl i forkledning? Det var skummelt å tenke slik og enda verre å snakke om det, for det kunne være å invitere til mer bråk. Etter dette tok bygdefolket seg i akt. De ble mer gudfryktige og aktet seg for å ikke gjøre noe som kunne få sendebudet fra det mørke til besøke dem eller få selve ondskapen sjøl til å vise seg. Vetter, troll og mørkemakter fikk ny betydning for bygdefolket etter dette, så kirken ble flittig besøkt i tiden fremover for å bøte på skaden og frykten. Men snart skulle det vise seg at ulykken, til tross for økt gudfryktighet, ikke hadde sluppet taket i bygden, for den kommende vinteren ble både hard og brutal, og folket hadde det vondt. De slet både fysisk og psykisk, og det skjedde flere uhell denne vinteren enn det som var vanlig på vinterstid. Dette var de skjønt enig om alle sammen, så denne vinteren var kirken som oftest fullsatt av folk som slukøret satt og lyttet trøstesløst til Guds ord og la igjen det de kunne av almisser for å kjøpe seg bot og bedring. Men ingenting syntes godt nok - og ikke kunne de skjønne hva de hadde gjort som fortjente slik en straff. Nei, da var det bedre da den onde mannen var i live, for da hadde man i hvert fall noe konkret å forholde seg til, om ikke annet.