ØYSTEIN STENE

MITT LIV
SOM MANN

I LIKESTILLINGENS HJEMLAND

© 2019 Gloria Forlag AS

Omslagsdesign: Trine og Kim

Forsidefoto: Klassebilde tatt på Nidarvoll skole i 1978, i et uskyldig øyeblikk rett før forfatteren oppdaget kjønnstilhørighet. Privat eie.

Sats/layout og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-93670-84-1

Gloria Forlag AS

Universitetsgata 20

0162 Oslo

Du finner oss på www.gloriaforlag.no, Instagram og Facebook

Av forfatteren:

Thales fra Milet 1996 (tegneserie, Universitetsforlaget)

Ventemesteren 2003 (roman, Aschehoug)

Skambæreren 2006 (roman, Aschehoug)

Nekromantikeren 2011 (roman, Aschehoug)

Zombie Nation 2014 (roman, Gyldendal)

Skuespillerkunsten 2015 (fagbok, Universitetsforlaget)

De opplyste 2018 (roman, Gyldendal)

Innholdet i denne boka er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling bare tillatt når det er hjemlet i lov eller avtale med Kopinor (www.kopinor.no).  

Forfatteren har mottatt støtte fra Fritt Ord samt midler til kunstnerisk utvikling og forskning fra Kunsthøgskolen i Oslo.

§ 1. Formål

Lovens formål er å fremme likestilling uavhengig av kjønn. Likestilling innebærer:

likeverd,

like muligheter og rettigheter,

tilgjengelighet og

tilrettelegging.

Loven tar særlig sikte på å bedre kvinners stilling.

Lov om likestilling mellom kjønnene,
vedtatt av Stortinget 13.06.2013

All animals are equal, but some animals are more equal than others.

Animal Farm, George Orwell

ALLER FØRST …

Det begynte med at jeg ble oppringt av Samtiden-redaktør Christian Kjelstrup senvinteren 2018. Han ville ha en mannlig forfatters synspunkt på metoo. Jeg kjente ulyst overfor oppgaven, og derfor bestemte jeg meg for å gjøre det: Jeg ville undersøke ubehaget mitt rundt en massebevegelse som uten forbehold ble bejubla fra alle kanter.

Essayet kom på trykk i en forkortet utgave i Aftenposten i juni 2018. Jeg var totalt uforberedt på det som skulle komme. Samtidig som jeg ble angrepet fra alle mulige hold med de villeste beskyldninger på sosiale medier, fikk jeg over hundre mer eller mindre anonyme støttemeldinger. Den påfølgende debatten i Aftenposten handlet mer om min troverdighet som meningsberettiget enn selve saken. Det kom til et toppunkt mot midten av sommeren da jeg begynte å motta døde fisker og trusler i posten, signert «alle kvinner».

I offentligheten forfekta flere kvinner synspunkt som mitt. Men deres innlegg ble likt, kommentert positivt og gitt tommel opp. Det ble klart for meg at problemet var ikke bare det jeg sa, men at jeg var mann og sa det. Det virket som en mann utelukkende var velkommen i samtalen om kjønn, feminisme og likestilling hvis han støtter opp rundt de fortellingene som allerede er skapt. Han må akseptere premissene for samtalen, og tilpasse seg dem.

Kjønnssamtaler i blindgata

Da Gloria Forlag like etter ba meg vurdere å skrive en bok om temaet, og Fritt Ord i tillegg innvilget støtte, var ubehaget mangedoblet. Jeg ville mye heller returnere til romanene mine, til spørsmål om hva som knytter oss sammen som mennesker, heller enn hva som skiller oss.

Men samtidig var det som om jeg hadde åpnet ei dør som ikke lot seg lukke. Jeg greide ikke la være å følge med på den offentlige samtalen rundt kjønn, greide ikke slutte å lese statusoppdateringer på Facebook fra norske feministaktivister. Oftere og oftere kjente jeg at universet som ble skissert opp, virket oppdiktet. Måten kjønn blir identifisert og skildret på, oppleves stadig mindre relevant i mitt liv, mine erfaringer og problemstillinger.

Jeg frykter at gapet mellom den norske feminismens sentrale fortellinger og våre konkrete, kroppslige erfaringer, vokser seg stadig større. Som om det ikke er plass for reell samtale, undring og utveksling. Jeg opplever at samtalen om kjønn er i ferd med å kjøre seg fast. Og i kjølvannet av det finnes det mange frustrerte mennesker. Ikke minst menn.

Å tenke høyt

Jeg skriver ikke for å fortelle hva jeg tenker. Jeg skriver for å finne ut hva jeg tenker. Teksten er stedet der tenkninga blir til, der virkeligheten tar form. Det er ikke mitt mål å løfte fram noe politisk program eller forsvare en spesifikk idé, dette er en debattbok og et personlig essay uten åpenbare konklusjoner.

Men jeg har levd et liv jeg ikke er redd for å tenke med og gjennom, jeg har trålet litteratur jeg mener må løftes fram. Jeg vil bruke egne erfaringer og hendelser som utgangspunkt for å undersøke hvor jeg står, som mann, i møte med den norske feminismens fortellinger. Og hvordan vi, norske menn, blir forstått, misforstått og fortolket.

Et midtveis levd liv er ikke noen komplett historie, og en pågående feminisme er ikke et entydig prosjekt. I denne boka går de to inn i og ut av hverandre, vel vitende om at det er umulig å belyse alt. Mine viktigste erfaringer handler overhodet ikke om kjønn, og er ikke med her. Feminisme er mange ulike ideer, preget av forskjellige agendaer og mennesker.

Boka forsøker å lage noen møtepunkter mellom en manns liv og omgivelsenes kjønnsfortellinger. Målet er ikke å komme til noen endelig forståelse av verken menn, feminisme eller likestillingspolitikk, men å få øye på mønster vi vanligvis ikke ser. Og som mange av oss ikke vet hvordan vi skal snakke om. Dette er et forsøk på å artikulere noe som oppleves usagt, ubehandlet, ignorert. Og tidvis sensurert. Til tross for at kjønn og likestilling har stått på timeplanen så lenge jeg kan huske.

Fortellinger om kjønn

Nå kan det innvendes at man ikke trenger å trekke inn feminisme for å drøfte menns muligheter og utfordringer. Men jeg opplever at feminismens fortellinger definerer det rammeverk vi tenker kjønn gjennom. Fortellingene strukturerer språket og forestillingene vi har om kjønn. Alternative kjønnsanalyser er få, kontroversielle eller lite synlige, både i offentlighet og forskning. Dessuten finnes det knapt menn som arbeider i dette feltet, som forsker på kjønn, maskulinitet og likestilling.

Ulike feministiske teoriers definisjon av maskulinitet har preget oss særlig de siste tiåra. De har formet menns syn på seg selv og hverandre. Å tro at det nå, i en skandinavisk kontekst, er mulig å prate om menn og maskulinitet uten å forholde seg aktivt til feministisk tenkning, avslører i beste fall en naiv, konfliktsky og lite informert posisjon.

Dessuten tror jeg på likestillingsprosjektet. Jeg har definert meg selv som feminist i hele mitt voksne liv, det er så å si mitt ideologiske utgangspunkt, tenkninga jeg er oppfostra i. Det er perspektivet som har trent meg opp til å problematisere rundt kjønn.

Men akkurat nå, slik Norge ser ut i 2019, er jeg usikker på om den sedvanlige norske og skandinaviske feminismen er kompatibel og oppdatert. Skal likestilling som tenkning og praksis få bredt gjennomslag i vår del av verden også i de neste generasjoner, trenger vi å lytte til alternative fortellinger om kjønn.

Her kommer min. En eksempelfortelling fra virkeligheten sjøl. Og de tingene jeg fant mens jeg skrev den.

Å BLI KJØNN

Jeg har få minner om kjønn fra før jeg var ni år. Pappa var mann, mamma dame, det skjønte jeg, men det spilte ingen større rolle. Det var bare sånn verden var. Jeg kan huske at det kriblet rart i magen da jeg lekte med ei nabojente i indianerteltet i hagen, en mystisk miks av forvirring og høytid på samme tid. Uten at jeg helt skjønte hvorfor.

Ikke engang da jeg begynte på skolen, merket jeg meg noe spesielt, jeg lekte like mye og like godt med jenter og gutter. Eller, det vil si: Jeg husker at ei jente nektet å ta av seg lua inne fordi hun hadde klippet håret. Det gjorde et voldsomt inntrykk, jeg forsto ikke hva problemet var. Jeg var et lykkelig, veltilpasset og ekstrovert barn uten anelse om kjønn, skam og seksualitet.

Så flyttet familien min. Fra Trondheim til noen mil utenfor, på landsbygda, et sted som heter Klæbu. Til et nyoppført boligfelt med Block Watne-hus, mer eller mindre like alle sammen. Husene var bebodd av små kjernefamilier, det fantes ingen eldre mennesker, heller ingen enslige, unge voksne.

Som så mange andre foreldre tenkte også mine at det er godt for unger å vokse opp i et romslig hus med stor hage, og med skau og myr mellom det ene boligfeltet og det neste. Dette var i Husbankens tid på tampen av syttitallet, der flittige arbeiderfamilier som min ble hjulpet inn i egen bolig av moderat størrelse med gunstige huslån.

Nytt sted, ny skole, ny klasse. Svømmeundervisninga startet allerede andre uka. Jeg kjente ingen, kunne ikke svømme, visste ikke hvor svømmehallen var. Derfor grua jeg meg, somlet meg av gårde og kom til hallen da undervisninga allerede var i gang.

Jeg kom inn i garderoben, kledde av meg i en fei, planla å gli ubemerket ned i vannet. Jeg drev på meg den nyinnkjøpte oransje badehetta, kom meg ut i hallen. Dessverre var ikke klassen i bassenget, de satt langs den ene veggen, mens lærerne sto foran og forklarte noen svømmegreier. Den eneste ledige plassen var helt nederst. Jeg måtte passere hele klassen før jeg kunne komme meg ned. Snakk om dårlig timing.

Likevel tok jeg sikte på den tomme sitteplassen, prøvde å gå rakrygget og trygg forbi lærerne og elevene. Idet jeg har passert dem alle og er klar for å sette meg, hører jeg at de begynner å le. Først én, så den neste. Helt til den splitter nye klassen min kollektivt brøler av latter, til og med lærerne: Jeg har glemt badebuksa.

Å plutselig skjønne at du har en tiss, og at den er helt avgjørende for hvem du er i verden, er temmelig endevendende. Løpeturen tilbake til garderoben kjentes som den varte timer, dager, uker, år. Jeg løp og løp med latteren i ryggen, en latter som vedvarte i skolegården de påfølgende dagene, en latter som spredte seg til hele skolen, der jeg ikke kjente en eneste kjeft.

Det pussige, sånn i ettertid, er at lærerne ikke fulgte meg opp etter hendelsen, ikke spurte hvordan jeg hadde det. De var to stykker, en mann og en kvinne, de må ha vært rundt tretti da. De tilhørte en ny generasjon lærere, med bagasjen full av didaktiske virkemidler og utdypninger av mønsterplaner om hvordan man skulle forholde seg pedagogisk til en skoleklasse.

Klassen min på den gamle byskolen hadde vært preget av en eldre lærerinne som tok seg tid til hver enkelt elev, som satt og pratet med oss, én for én. Hun brydde seg mindre om læringsprogresjon enn relasjoner. Hun leide de som ville leies i friminuttet, gutter eller jenter. I den nye, moderne boligfeltklassen snakket lærerne til oss som en klasse. Som en gruppe. Eller rettere, to: som gutter og jenter. Jeg våknet til å være et kjønn omtrent samtidig som lærerne mente det var på tide at vi elever ble klar over hva som foregikk.

Jenter var flinkere og smartere, fikk vi vite, men først og fremst: Jenter blir raskere modne enn gutter. Gutter derimot, hadde mer uforutsigbar utvikling, de henger etter og blir langsommere modne. Disse refleksjonene om kjønn fikk vi forklart med ujevne mellomrom, enten som en årsak til hvorfor lærerne oppførte seg som de gjorde, eller hvorfor klassen var som den var.

Etter det begynte jentene å samle seg i grupper, ofte konsensusdrevne grupper som hadde et fikst, ferdig syn på seg selv, på guttene, på klassen, på verden. De visste hva som var inne og ute, hva som var bra og dårlig. Og lærerne spurte klokelig først dem om råd, når klassen skulle tas med på råd.

Jeg fikk være alene, helt mutters alene. Selv som nyslått mobbeoffer. Så alene at barndommen min, etter nakenopplevelsen, ble en barndom i ytterst skamfull ensomhet. Uten at en eneste lærer, medelev eller noen andre førsøkte å få meg i tale. Jeg var dessuten for stolt, smart eller dum til å signalisere noe som helst til familien. Jeg lot som ingenting, prøvde å oppføre meg mest mulig som vanlig. Jeg gikk i eksil, et slags indre mentalt eksil.

Modningshypotesen

Forestillingen om gutters og jenters ulike modning er trolig den første, store sorteringsideen barn møter på norske skoler. Hypotesen om at kjønn modnes forskjellig strukturerer vår holdning til gutter og jenter allerede i barnehagen og småskolen.

For 150 år siden var skolevesenet mannsdominert. Lærerne var menn, og foreldre prioriterte å sende gutter til skolen. Fram til kvinnelige lærere og allmenn skoleplikt ble introdusert på 1880-tallet, var læreren hovedsakelig en mann, særlig i de øverste klassetrinn. Kjønnsdelt undervisning var vanlig langt opp til 1960-tallet, spesielt i tettbefolkede strøk.

I 1969 ble den niårige enhetsskolen obligatorisk i hele Norge, sosialdemokratiet ville fra nå av gi jenter like forutsetninger som gutter. Når gutter og jenter ble gitt samme undervisning, var det et resultat av nye holdninger til kjønn, klasse og intelligens. I løpet av 1970–80-tallet ble kvinnelige lærere stadig oftere i flertall ved norske skoler. Først i småskolen, fra første- til fjerdeklasse.

At jenter nå måtte konkurrere med gutter må ha skapt både forventning og frykt. Lærere fra den gamle skolen kunne argumentere med at gutter og jenter har helt forskjellige behov. At jenter blir raskere modne enn gutter, finner vi signaler om fra lærere i artikler allerede fra 1960-tallet. Modningshypotesen kan ha vært basert på observasjon, men den kan også ha vært et forsøk på å gi jenter et ekstra puff inn i en ny konkurransesituasjon. Kjønnsforsker Jørgen Lorentzen hevder i et intervju i Forskning.no at fokuset på å gjøre jenter kunnskapstørste og skoleflinke hvilte tungt over enhetsskolen etter 1969: «Helt siden 1970-tallet har skolen vært fokusert på å tilrettelegge, stimulere og sette i verk tiltak med ett mål for øye: Å bedre jentenes prestasjoner og få dem til å satse på utdanning.» «Jenter kan!» het det på 1970-tallet, «girl power» på 1990-tallet. Og fra 2000-tallet har det kommet stadig flere undersøkelser som viser at jenter er mer tilpasningsdyktige og får bedre karakterer enn gutter.

I perioden 2005–2012 kom det fem rapporter som dokumenterer at det finnes kjønnsforskjeller i skoleprestasjoner i jenters favør. Forskjellene er registrerbare allerede tidlig i barneskolen, men øker etter hvert. På ungdomstrinnet får jenter en hel karakter bedre enn gutter i mange fag, forskjellen er størst i norskfaget. Bare i gymnastikk gjør gutter det bedre i snitt enn jenter. Funnene korresponderer med tilsvarende undersøkelser over det meste av den vestlige verden.

Forskere mener å kunne identifisere forskjeller allerede i barnehagen. Prosjektet Skoleklar! fra 2010 testet evnen til selvregulerende adferd hos 243 barn i barnehagen, altså i hvor stor grad ungene kunne styre sine egne impulser. Testen ble gitt i form av en fysisk hode-skulder-kne-og-tå-oppgave, barna skulle berøre den delen av kroppen som forskerne oppga.

Resultatet var glassklart: Småjenter er bedre til selvregulerende adferd enn smågutter. Evnen til selvkontroll og lydighet er visstnok en presis indikator på hvor gode karakterer barnet får senere i skolen. Og hvilke studier det så kommer inn på. Her var man altså ved kjernen til hvorfor gutter i stadig økende grad blir skoletapere.

På senvinteren 2019 kom Stoltenberg-rapporten. Det bredt sammensatte utvalget, ledet av Camilla Stoltenberg, satte seg inn i forskningen og kom til at noe måtte gjøres. Uten helt å konkludere med hva. Debattene i kjølvannet av forskningen og rapporten har vært mange og intense. Noen har hevdet at skolevesenet er totalt feminisert, over 90 prosent av alle barnehageansatte er kvinner, nærmere 80 prosent i grunnskolen, 55–70 prosent i videregående, ifølge tall fra Statistisk sentralbyrå, SSB. Andre har hevdet at kjønnsmodning og utvikling av kognitive evner går parallelt – det at jenter utvikler bryster før gutter er i stemmeskiftet, speiler det som skjer i hjernen.

Uansett ståsted i denne debatten finnes det åpenbare kjønnspolitiske poeng å sanke, enten det argumenteres for at jenter er tidligere modne og mer rasjonelle, eller at skolevesenet ikke tilpasses gutter. «Forskerne klarer ikke å bli enige om hva kjønnsforskjellene skyldes, fordi dette er et så politisk felt», uttalte Elisabeth Backe-Hansen, psykolog ved Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring.

Tilpasning som ideal

Det som imidlertid sjelden problematiseres i debatten, er parameterne forskningen bruker. I de aller fleste undersøkelser måles elevenes evne til å gi et forventet svar på lærerens spørsmål, til å gjøre det voksne bestemmer, til å jobbe jevnt og trutt. Og ja, gode karakterer kan sikkert avleses som tegn på modenhet. Men de kan også forstås som et uttrykk for evne til tilpasning og konformitet.

Skolevesenet er mer enn bare en utdanningsinstitusjon. Det er også et sted der normer og verdier overføres, og ikke minst: en arbeidsplass for tusenvis av lærere. Naturlig nok ønsker de en velfungerende og forutsigbar skolehverdag, både for seg selv og elevene. Stoltenberg-rapporten og forskningen den støtter seg på, tyder på at jenter er mer engasjert i skolearbeidet, og derfor gir lærerne det de ønsker.

Hvis vi sammenlikner elevenes karakterresultater med IQ-tester og andre målinger av kognitive evner, finner vi ikke store forskjeller mellom gutter og jenter. Skoleforskere som Jens B. Grøgaard og Clara Åse Arnesen mener i sine studier at kjønnsforskjeller og vekst i IQ blant barn og tenåringer «er for liten til at den kan forklare den sterke endringen i prestasjonsnivå i jenters favør etter barneskolen». Jenter er altså ikke smartere eller bedre utrustet enn jevnaldrende gutter, de synes bare å bruke evnene annerledes. Og de bruker dem til å svare korrekt på det de blir spurt om. Om dette skyldes bedre sosial tilpasning, sterkere evne til selvkontroll eller andre forhold, vet forskningen lite om. Jenter er rett og slett mer innstilt på å tilfredsstille kravene fra skolevesen og lærere enn gutter.

Fra en lærers, rektors eller utdanningsministers perspektiv blir karakterer og resultater gjerne den viktigste målestokken på suksess. Men for samfunnet som et hele må vi spørre oss: Er konformitet alltid det vi ønsker?

Kritikk, nye ideer, overraskende løsninger og andre innsikter kommer ikke nødvendigvis som et resultat av tilpasningsdyktig adferd. Tvert imot viser historien at kreativitet, innovasjon og nytenkning oftest er et resultat av vilje og evne til å stå imot, stå alene, være utenfor. Til å ikke svare på oppgaven, men heller lage sine egne.

At gutter oftere får rollen som alternativet, den andre, den som faller utenfor, synes enda tydeligere når vi undersøker innbyrdes forskjeller blant gutter og jenter. Dette er sjelden et tema for forskningen på kjønn – kanskje fordi det bidrar til et mye mer komplekst bilde av kjønnsforskjeller enn vi er vant til og greier å forholde oss til.

Diversitet og kjønn

Den første norske rapporten om skoleresultater som tar med innbyrdes kjønnsforskjeller hos skolelever, er NIFUs undersøkelse av avgangskullet fra grunnskolen våren 2003. I norsk og engelsk har jenter i snitt en halv karakter bedre enn gutter. Men sammenlikner vi gruppene, er spredningen større blant gutter enn jenter. Gutter havner altså totalt sett på et større spekter av karakterer.

For å være helt konkret: Karaktersystemet for avgangskullet går fra 1–6. Hvis vi ser på de tre karakterene færrest jenter får i norsk skriftlig, topp eller bunn, befinner 7,6 prosent av alle jenter seg der. Blant gutter i samme kategori finner vi dobbelt så mange, 15,7 prosent. Slik er det i alle fag, flere jenter enn gutter samler seg rundt de tre mest gitte karakterene. Til tross for at flere jenter gjør det svært bra med toppkarakterer.

Dette tyder på at forskjellighet er større blant gutter enn jenter. Fenomenet har lenge vært kjent i intelligenstester verden over: Samlet sett har store grupper av kvinner og menn omtrent samme IQ. Men blant menn er det flere som befinner seg på topp og bunn enn blant kvinner.

I internasjonale forskningsmiljøer har dette vært omtalt som «Greater male variability hypothesis». Den ble framsatt allerede i 1875 av Charles Darwin, etter at han observerte at ekstreme varianter av en art som regel viste seg å være en hann. Siden har hypotesen blitt bekreftet fra mange hold. Men publisering av slike funn betraktes i dag tidvis som problematisk, et fenomen inngående beskrevet av matematikeren Theodore Hill i det australske vitenskapsmagasinet Quillette i 2018. Han opplevde at en artikkel om temaet ble refusert av en prestisjefylt forskningskanal etter først å ha blitt antatt, angivelig av frykt for at mindre sofistikerte lesere «will just see someone wielding the authority of mathematics to support a very controversial, and potentially sexist, set of ideas.»

Norge har i minimal grad vært berørt av denne kontroversen, og forskning på fenomenet har foreløpig fått eksistere uten store debatter. I sitt doktorgradsarbeid i medisinske basalfag Sex Matters fra 2011 viste Anne-Catherine Lehre at gutters fødselsvekt varierer mer enn jenters. Også hos voksne er det større forskjell i vekt og høyde hos menn enn kvinner. Forskeren sjekket forekomsten av 30 vanlige stoffer i blod, som glukose, kolesterol og natrium. Verdiene her var også mer spredt for menn enn kvinner. Samme spredning gjenfinnes i fysiske prestasjoner. På universitetene fant hun flere menn med både toppkarakterer og med stryk. BMI, altså kroppsmasseindeks, er den eneste måleenheten der diversiteten er større hos kvinner.

Internasjonalt er det gjort undersøkelser på variasjon i personlighet blant menn og kvinner. Studien Do Men Vary More than Women in Personality? fra 2013 så på kjønnsdifferanse i 51 kulturer og slo fast at menn viser et større spekter av personlighetstyper. Metastudien Gender differences in temperament fra 2006 viser at forskjellene er mindre hos små barn – det kan til og med argumenteres for større variasjon blant jenter. Mye tyder altså på at gutter utvikler seg til å bli mer ulike hverandre enn jenter når de kommer i puberteten. Du finner trolig noen av de mest pratsomme menneskene blant menn, men også de mest stillferdige. Du finner sikkert dem som er best til å løse praktiske oppgaver, men også de som presterer dårligst. Du finner sannsynligvis dem som kan lese kart raskest, men også de tregeste kartleserne.

Åpenbart er det også store variasjoner mellom kvinner, og vi finner både menn og kvinner på topp og bunn. Men i de aller fleste kurver, der den vannrette linjen utgjør antall individer, og den loddrette variasjon – enten det er IQ, vekt, inntekt eller antall barn – vil kvinners kurve være høyere på midten og flate ut raskere, mens menns kurve vil være slakere. Dette er små variasjoner i en liten gruppe, men når vi måler en hel befolkning, når vi ser samlet på ekstremadferd og eksepsjonelle resultater, blir dette svært synlig. Og det gir store utslag i enkelte statistikker.

Det betyr også at når prestasjoner krever ekstremadferd, gjør menn det bedre, mens når det er jevn og forutsigbar adferd som trengs, gjør kvinner det best. Det synes for eksempel i kvalitetsreformen i høyere utdanning: Før gjaldt det å prestere på én eller noen få eksamener, men etter reformen er det stadige innleveringer og hyppige evalueringer som teller, og kvinners resultater har økt signifikant. Det er merkbart i grunnskolen, der gutter i større grad enn jenter gjør det bedre til eksamen enn i standpunktkarakterer.

Evolusjonspsykologisk er det mulig å tenke seg en forklaring knyttet til gamle, nedarvede mønstre: Menn som på en eller annen måte avviker fra normen, har vært foretrukne som partnere. Det er større sannsynlighet for at den spesialiserte mannen vil gi et avkom med unike evner som fellesskapet trenger. Dette avviket er ikke på samme måte ønskelig blant kvinner, fordi det kan skape uforutsigbarhet i deres reproduktive evner og i rollen som omsorgspersoner for små barn. Evolusjon favoriserer til beste for arten, ikke individet eller kjønnet.

Men det kan også tenkes at gutter og jenter stimuleres forskjellig i oppveksten, at omgivelsenes forventninger påvirker. En canadisk undersøkelse har vist at gutter og jenters fødselsvekt har blitt likere de siste tjue åra, og det kan være en følge av kulturens endringer og større likestilling. Forskning på epigenetikk, det systemet som styrer hvilke gener som aktiviseres, og hvilke som blir liggende som sovende potensial, kan komme til å vise dette enda tydeligere. Kanskje favoriseres diversitet epigenetisk hos gutter fordi det er mer kulturell toleranse for det. Og epigenetikken kan påvirke hvordan genene utspiller seg for generasjoner, det vil si at nye roller og adferdsmønstre kan føre til raske biologiske endringer.

Det er imidlertid ikke slik at kultur spiller inn i variasjonen på en selvinnlysende måte: Undersøkelsen Do Men Vary More than Women in Personality? la vekt på kulturelle forskjeller. Og motsatt av hva vi kanskje kunne forvente oss, tiltar menns forskjellighet i likestilte kulturer. Forskerne mener det kan komme av at slike kulturer også er mer individualistisk orienterte. I så fall vil ikke menns forskjellighet avta med større frihet og flere muligheter.

Vi vet at en art samlet sett har større sannsynlighet for overlevelse desto mer variasjon som finnes. Så også med mennesker. Av en eller annen grunn ser det ut som gutter og menn til nå har måttet ivareta ekstremitetene. På samme måte som jenter og kvinner trolig har et litt mindre, men mer avklart handlingsrom.

Enten årsaken er biologisk eller kulturell har begge disse utslagene sine åpenbare utfordringer i likestillingspolitikken. Et vesentlig politisk og ideologisk spørsmål er om vi ønsker mangfoldet velkommen eller ikke. Om vi later som om det finnes eller ikke. Og hva vi gjør med det.

Som vi skal se, har kjønnstenkninga i Norge og Skandinavia i liten grad forholdt seg til verdien eller betydningen av denne variasjonen. I skandinaviske kjønnsperspektiv er det etablert generaliseringer om en befolkning det er svært vanskelig å generalisere om, ofte med utgangspunkt i små og avvikende grupper innenfor hvert kjønn. Følgelig har samspillet mellom avvikende mannsgrupper og feminister fått prege forståelsen av kjønn altfor lenge. Dette har gitt oss noen fortellinger som ikke lenger speiler den praktiske virkeligheten de fleste av oss erfarer. Og som det er på tide å korrigere.