HJALMAR JOHANSEN

MED NANSEN PÅ 86° 14’

OSLO 1949

FORLAGT AV H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGAARD)

DENNE UTGAVEN ER PUBLISERT AV

WICHNE BOK

2018

www.wichnebok.no

ISBN 978-82-93684-28-2

HJALMAR JOHANSEN FØR 86° 14'

Det står noen betydningsfulle ord i dagboken til Hjalmar Johansen, skrevet ned mens han drev over polhavet med «Fram»:

Den 19. november, 1894: I dag spurte Nansen meg om jeg var villig til å bli med ham på en sledeferd til Nordpolen.

Da Fridtjof Nansen kalte Hjalmar Johansen inn i lugaren sin den dagen, hadde han vært i lag med «Fram»-karene i over halvannet år. Han kjente dem ut og inn alle sammen, og visste hva hver enkelt var god for. Og han hadde ikke grunn til å være misfornøyd med noen av dem. Men da han tok den viktigste og dristigste beslutningen på hele «Fram»-ferden — å prøve å slite seg fram til selve polpunktet med bikkjer og sleder og én mann til følge — da var han ikke et øyeblikk i tvil om hvem denne ene mannen skulle være. Det kunne ikke bli noen annen enn Hjalmar Johansen.

Så får vi jo spørre oss selv hvem denne Hjalmar Johansen var som kunne vinne en sånn kraftkar-konkurranse som han gjorde. Og da har vi en fin ledetråd om vi blar opp i historien til Norges mest kjente fotballklubb, «Odd» i Skien. Blant stifterne finner vi navnet hans.

For det var jo klart at på en sledeferd som den Nansen da hadde i tankene trengte han en idrettsmann til følgeskap. Han var en glimrende idrettsmann selv, og han visste bedre enn noen annen at det var en idrettsprestasjon han gav seg i kast med, en av de største noe menneske har tatt på seg. Han trengte en mann ved siden av seg som kunne holde ut hva det skulle være av slit og savn og anstrengelser, og han hadde sikkert gått og målt karene sine under driften gjennom isen, og vurdert dem i all hemmelighet for å finne ut hva de var gode for. Løytnant Hjalmar Johansen tok prisen.

Han var født i Skien i 1867 og tok artium i hjembyen. Egentlig hadde han tenkt å studere jus, men han havnet i steden på kontorkrakken i Bratsberg amtskontor. Far hans døde, noe som gjorde at han ikke kunne gjennomføre studieplanene sine.

Men et amtskontor var ikke noe for Hjalmar Johansen. Fins det vel noe kjedeligere ord enn amtskontor? Han lengtet etter å bruke kreftene sine på noe mer eventyrlig, og noen av dem fikk han iallfall ta fram på et stort turn-stevne i Paris, hvor han deltok 22 år gammel. For der slo han så dristige saltomortaler at franskmennene aldri hadde sett maken. Han svevde over 42 mann som satt på huk. Da hadde han allerede vært med på å stifte Skiens-klubben «Odd».

To år etter Paris-turen kom han inn på krigsskolen, som bød ham en del friskere liv enn amtskontoret, og så var det en dag at han fikk høre om forhyringen til polar-skuten «Fram». Det var noe for Hjalmar Johansen. Riktignok var fristen for å melde seg løpt ut forlengst, men han ville nå prøve å komme med allikevel. Da var han reserve-løytnant.

I en av årbøkene til Det Norske Geografiske Selskap har Fridtjof Nansen fortalt om hvordan Johansen ble forhyrt:

Hvordan jeg først lærte Hjalmar Johansen å kjenne, husker jeg ikke lenger. Han søkte meg for å komme med på «Fram»-ferden, men han er vel kommet like stillfarende og uten bråk som han pleide, og så har det første møtet ikke festet seg i erindringen.

Så meget husker jeg at jeg straks likte den enkle, staute karen med den tettbygde kroppen og de trohjertige øynene, — og så hørte jeg jo at han var landets første turner og flink skiløper. Jeg ville gjerne ha ham med på turen, men det var ingen plass ledig for ham, den eneste mulighet var om han ville gjøre tjeneste som fyrbøter. Ja, han var straks villig, hovedsaken for ham var å komme med, og det var ikke så nøye med stillingen.

Disse linjene av Fridtjof Nansen forteller mye om ham selv og enda mer om Hjalmar Johansen. De forteller oss hva for usvikelig evne til å bedømme mannfolk Nansen hadde, og de forteller at Hjalmar Johansen ikke hørte til dem som brautet med skulderbredden sin. Han kom så stillferdig at Nansen ikke husker det første møtet engang. Men den stillferdige kraften gjorde inntrykk.

Ja skulderbredden. Da Johansen stod på talerstolen i Albert Hall i London etter «Fram»- ferden — han måtte si noen ord etter et foredrag Nansen hadde holdt der — hørte de norske som var til stede en stemme fra salen: — Almost square. (Nesten firkantet.) Og det var slett ikke så dårlig sagt om Johansen. Han var ikke særlig høy, ja kanskje det gikk an å kalle ham liten av vekst, men han tok det igjen i bredden.

Og han tok det igjen i mye annet. Det hjelper jo ikke stort hva kroppen duer til om den ikke slutter om en vilje og intelligens som kan bruke den på rette måten. Johansen hadde begge delene, noe som tydelig springer oss i øynene fra hans egen beretning om sledeferden i denne boken. Han hadde en ukuelig vilje å sette inn når skruisen tårnet seg opp foran sledene og gjorde at alt syntes håpløst, og han hadde intelligens til å vurdere sjansene for og mot når livsfaren truet med å slette dem ut av den vesle tilværelsen de rådet over i isødet. Og reservene hans lå i den uomstøtelige roen han viste da isbjørnen hadde ham under labbene sine, og han stillferdig og kjølig bad Nansen rappe seg litt og skyte, så det ikke ble bjørnemat av ham. Han forteller om dette i boken. Og ingenting viser tydeligere at han også hadde hjertelaget i orden enn forholdet hans til hundene på sledeferden. Det skinner igjennom hva for et menneske han var, hver gang han skriver om dem.

Så var han altså «Fram»-mann med forhyringen i Oslo og drog av sted sammen med de andre da «Fram» lettet anker i Pipervika den 24. juni 1893. Da var han 26 år gammel. Hensikten med «Fram»-ferden var å drive fra Sibirkysten nordover polpunktet og sørover på andre siden mot Grønland eller Svalbard. At selve driften skulle være mulig mente Fridtjof Nansen han hadde de klareste beviser for. Disse bevisene bygde han hele ekspedisjonsplanen opp på. De bestod av noe så enkelt som rekved av sibirsk avstamning som var havnet over på andre siden av klodens topp og som vanskelig kunne være kommet dit uten å drive med isen over Nordpolen. Det måtte altså gå en sterk strøm den veien. Nå ville Fridtjof Nansen bruke «Fram» som rekved og være med selv. Turen kunne ta fra 2 til 5 år.

«Fram» hadde et mannskap på 13 mann. Otto Sverdrup var kaptein ombord, Fridtjof Nansen ekspedisjonens leder. Foruten Hjalmar Johansen bestod mannskapet av disse ti karene: Premierløytnant Sigurd Scott Hansen, doktor Henrik Blessing, styrmann Theodor Jacobsen, styrmann Bernt Bentsen, førstemaskinist Anton Amundsen, annenmaskinist Lars Pettersen, kokk Adolf Juell, harpuner Peder Hendriksen, elektriker Bernhard Nordahl og altmuligmann Ivar Mogstad. De kunne klare å stå en støyt alle sammen.

Den første strekningen «Fram» måtte legge bak seg var turen opp langs Norge og østover til Karahavet ved Novaja Semlja. Derfra videre østover til De Ny-Sibirske Øyer. Fra disse øyene var det så meningen å starte driften med isen nordover. Turen fram til øygruppen tok temmelig nøyaktig tre måneder.

«Fram» hadde derfor halvannet års drift i isen bak seg da Fridtjof Nansen og Hjalmar Johansen startet sledeturen sin. Det hadde vært en travel tid tross alt, hver mann hadde hatt sitt å stelle med av observasjoner og skipsarbeid og jakt. Alle høytideligheter ble festligholdt, og det ble arrangert skirenn og skytekonkurranser på isen. Det ble liten anledning til å kjede seg.

Men hovedsaken var at alle følte de hadde et hjem ombord i «Fram». Om de var aldri så langt borte fra sivilisasjonen, hadde de et trygget tilholdssted allikevel, selv om isskruingene kunne jage dem ut på isen når de herjet som verst. Dette hjemmet i ødemarken var det Fridtjof Nansen og Hjalmar Johansen forlot med sledene, hundene, kajakkene og skiene sine, for å slå et slag for selve Nordpolen. Nansen var på det tidspunkt klar over at ishavsstrømmen de drev med ikke ville føre «Fram» like over polpunktet allikevel, derfor ville han ta denne dristige avstikkeren sammen med Hjalmar Johansen for å høste alt det utbytte av «Fram»-ferden som høstes kunne.

Det er ikke godt å si når Nansen første gang festet seg ved Hjalmar Johansen som den han ville velge seg til de største oppgavene. Men det går jo an å gjette. I den samme minneartikkelen i årboken til Det Norske Geografiske Selskap forteller han om en svart augustnatt på det triste, flate Jalmal-landet i Sibir. De hadde vært i land en tur, noen av karene, og nådde endelig tilbake til stranda hvor de gjorde opp ild og kokte kaffe. Gjennomvåte var de alle sammen og satt og frøs rundt varmen. Hjalmar Johansen gikk fram og tilbake på stranda i den lange offiserskappen sin, de hørte hvordan det surklet av vann i de høye sjøstøvlene hans.

Så plutselig sprang han til, og seilte rundt i luften i en flott saltomortale. Så enda en, og enda en. En spenstighet som ikke lot seg kue av noe!

Det var en mann med overskudd Fridtjof Nansen trengte til ferden mot polen. Der så han overskuddet slå saltoer foran seg! Tro om ikke akkurat da —.