Esben Kobberstad

Mordvarger

Del I:

Død og begravet

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign: Book cover zone

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-93750-13-0 (ePub)

ISBN 978-82-93750-01-7 (trykk)

Kontakt: ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Med lov skal
landet vårt bygges,
og ikke med ulov ødes

FROSTATINGSLOVEN CA. ÅR 1000 E.KR.

1
Et mord på Tungaten

Den karakteristiske eimen av urin og desinfeksjonsmidler slo imot Daniel Acosta Berg idet han dyttet opp den ødelagte inngangsdøren. Sosialblokkene var for lengst overrent av lokal berme og ungdomsgjenger, og denne var intet unntak. Smådjevlene hadde ikke mange andre steder å gjøre av seg når de måtte søke ly for det kroniske drittværet som nå plaget Skandinavia store deler av året.

Det Daniel ikke kunne fatte og begripe, var hvorfor pøbelen i tillegg til å trakassere beboerne i blokkene, også syntes det var helt OK å bruke hangoutene sine som toaletter. For ham var det det samme som å drite der en sover. Dyr hadde bedre vett. I taket over ham beskyttet et sprukkent lysarmatur et enslig, stakkato blinkende lysstoffrør med fluorescerende blålys. Det var den samme typen lys som krimteknikere brukte for å lete etter organiske spor etter mord og voldtekter, så hver gang det blafret opp i et kortvarig glimt, lyste en galakse av sykelig grønnfargede organiske flekker opp på gulv, vegger og tak rundt ham – en galakse av menneskelig piss og dritt. Blålyset var egentlig ment å frustrere sprøytenarkomane til å finne andre steder enn blokkinngangen å lete etter hele blodvener, men nå var det mer som et oldskool nattklubblys.

Daniel stoppet opp innenfor gatedøren og myste opp på det herpa overvåkningskameraet. Den lille bevegelsen sendte en liten bekk med oppsamlet regnvann fra en smalbremmet hatt nedover ryggen på en like regnvåt, ankellang helårsfrakk, før de dannet en liten vanndam rundt to store, gummierte sko. Ledninger med biter av ødelagt elektronikk hang og slang fra en vandalisert kameradome rett over hodet hans. Det slitte klistremerket til et offentlig innleid privat vaktselskap satt fremdeles på døren.

Skulle han ta seg bryet med å ringe inn en klage til den såkalte sikkerhetsleverandøren? Han tvilte på om det var noe poeng i det. Alle de nedslitte blokkene i nabolaget var uansett øremerket for rivning i løpet av de neste årene, og absolutt alt og alle som var noe, gav fullstendig blanke faen i forholdene der oppe i Groruddalen. Det var en skam. Spekulasjonene hans ble brått forstyrret av stein kakling borte i trappen foran ham.

«Hei, gammer’n, ingen får passere uten å betale bompenger!»

Daniel ignorerte stemmen og sniffet som en hund i luften. Det lå en anelse av Grønt over den generelle stanken. Han senket blikket fra taket og kikket bort på den obligatoriske gjengen med Wannabe Gangsters. Kidsa okkuperte bunnen av trappeavsatsen mellom første og andre etasje i sosialblokka. Ukas jugga-hit strømmet ut av en liten høyttaler-pod på det nederste trinnet mens de sendte en joint mellom seg. Den plastaktige dunkelyden ble forvrengt til ren støy av dårlig akustikk og knisende ekko fra de småhøye slynglene.

Bare tanken på at Anita måtte gå spissrotgang mellom slike kryp for å komme seg inn og ut av blokka si, fikk det til å ulme under topplokket hans.

Vekket fra sin døs, begynte noe inne i ham å strekke dovent på seg og farge synet hans rødt. Daniel visste hva det var. En gammel venn.

Hos vanlige folk bodde det i et primitivt mørke dypt nede i sjelen, men i ham selv lå det alltid på lur rett under overflaten. Han la bånd på Det ødelagte og studerte de ubedte gjestene nærmere.

Sjefen, en storvokst guttunge med mer fett enn muskler, satt og tronet i midten av crewet sitt. Han så ut til å være et par år eldre enn resten av gjengen, som var en salig miks av kids fra alle Europas avkroker.

Den lille aldersforskjellen var nok til å etablere hakkeordenen i crewet. Litt lenger erfaring med små-dealing og utpressing av pensjonister og uføre, var tilstrekkelig til å fremstå som en naturlig leder og forbilde for de andre utskuddene. Alle ungdommene hadde identiske gule capser med to sammenflettede røde bokstaver på bremmene. Det så ut som en G og en S. Ellers var den fattigslige gjengen kledd i så moderne gjengmote som de hadde råd til.

Fettpjokken satt og fingret med en sykehuskrykke som om den var et kongelig septer. Rompeslikkerne rundt ham hikstet og lo mens han avsluttet en episk gjenfortelling av deres siste heltedåd, et eldreran. Sjefen så utfordrende bort på Daniel ved og løftet krykke-septeret sitt i en hånlig hilsen. Tabbe nummer en. Et lite øyeblikk senere vendte Sjefen oppmerksomheten tilbake mot gjengen sin, og lot som han overså Daniel mens han fortsatte historien sin. Tabbe nummer to. Sjefen gjorde stemmen sin ynkelig og tok på seg rollen til dagens siste offer, en gammel dame, da hun tagg sine ransmenn om å få beholde krykken sin slik at hun kunne greie å stavre seg hjem. Sjefen så bort på Daniel igjen med et skjevt flir, og hevet den skjærende pubertale stemmen sin slik at Daniel skulle få ta grundig del i hvor utrolig knallhard han var. Så vinket idioten på Daniel med den stjålne krykka.

Daniel flekket to store rader med ujevne tenner i forakt. Resten av crewet fikk med seg den ordløse mannjevningen mellom Sjefen og Daniel, og begynte å le hardere for å vise at de var badasses de også. Tabbe nummer tre.

Da den krampaktige, falske lattersalven la seg, hadde Daniel for lengst bestemt seg. Nå var det bare et spørsmål om hvor langt han ville ta det, rettere sagt om han greide å stoppe seg selv i tide. Han la hodet på skakke og begynte å gå mot trappa. Da han kom nærme nok til å se gjenskinnet fra den tynne, patetiske hyssingen av en gullenke som hang rundt halsen til Sjefen, dro ulvesnerret hans seg opp i et dårlig skjult hånsmil under skyggen fra hattebremmen hans.

Sterke i troen på sin numeriske overmakt prøvde gjengen å stirre ned den nær to meter høye galningen som våget å nærme seg høysetet i den urinstinkende tronsalen deres. De trodde feil. Det var ikke noe sykt, gammelt dyr de hadde skilt ut fra flokken denne gangen, men en apexpredator. Løveungene foran ham ville snart erfare at de ikke var annet enn lam i lånt fuskepels, og at det bare var i Bøkenes bok at ulven og lammet beitet fredelig sammen. Daniel stoppet opp ved bunnen av trappen og stakk hendene ned i hver sin frakkelomme.

De svakeste og smarteste i flokken begynte å bli urolige, da det gjennom grønntåka begynte å demre for dem at byttedyret deres ikke oppførte seg som noe byttedyr i det hele tatt. Reptilhjernelogikk dikterte at byttet enten skulle fryse til av frykt, flykte eller prøve å gjemme seg. Det skulle ikke gå rett mot dem, noe som avslørte at det var et dyr av en helt annen orden. Det sviktende blå lysstoffrøret stabiliserte seg lenge nok til å lyse opp et langt, stygt ansiktsarr som bare skrek kniv! Minst. Og usikkerheten ble ikke mindre av at Dyret bare stod der og målte dem opp og ned med en kald, bekymringsløs mine.

«Hvem faen er det du tror du er, arrtryne?» bjeffet Sjefen mot det, engstelig for å virke svak foran resten av flokken sin.

Tingen i bunnen av trappen lot ikke til å la seg påvirke av voldsløftet i Sjefens stemme, men ble stående stille i noen sekunder til. Så åpnet det den unaturlig brede kjeften sin for å avsløre to ujevne rader med store tenner. Og lo av dem.

Sjefen spratt opp på bena og dro frem en keramisk kniv. «Jeg sa; hvem faen er det du tror du er!»

Dyret i bunnen av trappen slapp løs et kort, predatorisk snøft, og dro frem sitt eget keramiske våpen, en halvautomatisk pistol av merket Glock 19. Så tok det ladegrep. Ekkoet av det tørre smellet runget ensomt gjennom den brått stille oppgangen.

«Jeg er Vargen», gliste Daniel tilbake, «den gamle husherren, og jeg kan ikke huske å ha gitt dere tillatelse til å henge i blokka mi.»

Daniel holdt ringeknappen inne helt til han hørte en sløv stemme mumle noe bak døra til den kommunale leiligheten. Han kvelte et oppgitt sukk. Det kom til å bli et av de besøkene. Han ventet rastløst mens Anita fomlet med låsen. Etter en liten, frustrerende evighet svingte døren utover og stoppet med et lite rykk i sikkerhetslenken.

I dørsprekken så han for første gang på månedsvis det sedvanlige slørete blikket til moren sin. De blasse øynene hennes flakket engstelig mellom Daniel og den dårlig belyste oppgangen bak ham, før de endelig fokuserte på sønnens ansikt og lyste opp i gjenkjennelse. Hennes første og eneste barns uanmeldte ankomst ble belønnet med et kort, nesten genuint smil før den medisinerte apatien nok en gang dro henne under.

Anita rotet enda lenger med sikkerhetslenken enn hun gjorde med dørlåsene før Daniel endelig slapp inn i barndomshjemmet sitt. I den grad det kunne kalles for et hjem.

« Daniel, vennen. Så hyggelig å se deg igjen.» Anitas stemme var flat og monoton. Det var vanskelig å si om det var pillene eller den kroniske melankolske depresjonen som snakket til ham.

«Du får stige på og fortelle hvordan det går med deg, gutten min», fortsatte hun og gav ham en kraftløs klem. Den livløse stemmen hennes fikk det til å krympe seg i sjelen hans. Det virket som om Anita måtte grave hvert eneste ord ut fra sitt sinns gjengrodde irrganger, før de ramlet ut av en munn som hadde glemt hvordan de skulle uttales.

Slik måtte eremittene, middelalderens eneboere ha hatt det når de endte sin selvpålagte isolasjon i ødemarken for å vende tilbake til sivilisasjonen. Forskjellen var bare den at Anita for alltid ville være fortapt i sin indre ødemark. Ingen medisinering eller terapi ville noensinne endre på det. At noen dager var mindre ille enn andre kunne ikke kalles for noen velsignelse, for det vekket bare sorgfulle minner i henne om den hun engang hadde vært, og om hvem hun kunne ha blitt. Dette alene var nok til å få henne til å slippe sitt svake tak i virkeligheten og flykte tilbake, ned i den tidløse apatiens trygge favn.

Daniel brettet lange armer rundt hennes spede skuldre og klemte varsomt til mens han hvilte haken på toppen av det grå hodet hennes. Han ventet i en liten evighet før de livløse armene hennes husket hvordan klemmer skulle gjengjeldes. Over sin mors svake omfavnelse kunne han se rett inn i stua til den sparsomt møblerte leiligheten. Den var en tidskapsel. Alt var som den dagen han flyttet hjemmefra, bare mer nedslitt akkurat som Anita. Den monstrøse gamle stresslessen hennes stod fremdeles borte ved stuevinduet.

Han husket godt den sommeren Anita ba ham flytte den bort til vinduet. Siden den gang hadde den ikke veket en tomme fra sin post, og det hadde ikke moren hans heller. Hun hadde satt seg til å vente borte ved vinduet den samme dagen hun hadde dratt nyheten om farens omgifte ut av sin motvillige sønn, og der hadde hun forblitt. Daniel hadde ikke ønsket å være budbringeren av dårlige tidender. Selv som en dum, selvopptatt tenåring hadde han allerede da forstått at det var det siste lille dyttet som skulle til for å vippe den allerede skjøre psyken hennes av pinnen. Nå hadde Anita tilbrakt flere tiår der borte ved vinduet, innovervendt stirrende utover den trangbodde Groruddalen.

Med et mentalt krafttak rev Daniel seg løs fra de dystre tankene sine, og holdt henne ut på arms lengde med noe han håpet så ut en mild mine.

«Anita, hvor mange ganger har jeg sagt at du må se igjennom kikkhullet før du åpner døra. Den lenka der kan knapt nok holde et Jehovas vitne ute av kåken din, og på langt nær krypene som stryker rundt i strøket.»

Det virket ikke som om Anita registrerte den milde formaningen. I stedet tok hun ansiktet hans i hendene sine og gav ham nok et usikkert smil. Da han møtte blikket hennes ble det med en eneste gang unnvikende som kvikksølv. Det var trist å se hvordan hun anstrengte seg for å svare ham med en påtatt letthet.

«Daniel Acosta Berg! Du pleide da alltid å kalle meg ‘mamma’ da du var liten. Har du blitt for stor på det nå som du gjør karriere nede på politikammeret?»

Han gav seg selv et mentalt ballespark over sin egen tankeløshet. Selv om det var mange år siden han hadde sist tenkt på Anita som «mamma», kostet det ham lite å passe på å glede henne ved å bruke en familiær omgangstone, spesielt siden han hadde for uvane å la det gå altfor lang tid mellom besøkene sine.

Han prøvde å glatte over den klønete starten på besøket og oppføre seg som sitt sedvanlige taleføre selv. «Sorry, mamacita. Jeg blir bare litt engstelig ved tanken på at du bor helt alene her oppe i Ghettostan», svarte han, og dro frem en bursdagskonvolutt fra innerlomma på frakken sin. «Gratulerer med dagen!» Daniel overrakte konvolutten med en grimase han inderlig håpet kunne passere som et varmt smil, og ble belønnet med den genuine varen.

«Tusen takk, gutten min. Så hyggelig av deg å huske bursdagen min. Kom nå inn og sett deg, så skal jeg sette på kaffen.» Anita snudde seg og gikk med mekaniske steg gjennom den lille stua og bort til kjøkkenkroken. Da hun gikk forbi sofaen la hun, allerede distrahert, den uåpnede konvolutten fra seg på salongbordet.

Daniel sparket av seg støvlene og hengte hatten og den lange frakken sin på en liten rad med klesknagger i den trange gangen. Før han fulgte etter henne inn i stua bøyde han seg ned og sjekket om han så OK ut i veggspeilet. Det en gang så fyldige ravnsvarte håret hans hadde begynt å tynnes ut i tinningene, men en lang tjafs hang fremdeles ned over de blå øynene hans. Han dro frem en kam og gredde håret rett bakover i en sleik. Alt han oppnådde var å gjøre hårvikene enda mer fremtredende. Anitas øyne og Slaskens hårviker var den eneste synlige arven Daniel bar på etter foreldrene sine. De blå øynene hans var for øvrig det eneste ved ham som avslørte at han ikke var av ren sydlandsk avstamning.

Utseendemessig var han definitivt ikke noe glansbilde. Det var mer som et sammensurium av løsdeler fra Guds restetorg, skjødesløst stiftet sammen igjen etter å ha blitt kjørt gjennom livets makuleringsmaskin. Det var ikke bare moren hans som hadde problemer med å stirre ham i ansiktet. En prominent haukenese stakk ut midt i det alt for firkantete fjeset hans, der et tynt, hvitt arr strakte seg tvers over neseroten og ned på det høyre kinnet, som var pepret med små kopparrlignende kutt og groper. Det første arret var et resultat av ungdommelig dårskap, mens de andre var permanente minner fra tiden i 2e REP, Den franske fremmedlegionens andre fallskjermregiment, en tid som hadde endt i et sant helvete. For å toppe av det hele, strakte tynne gummilepper seg rundt den usedvanlig brede munnen hans. Daniel hadde ikke et smil, han hadde et vargglis, og effekten av det var den samme uavhengig av om han satt overfor en mistenkt i et forhørsrom eller en dame på byen. Når han åpnet vargkjeften og flekket sine to rader med store, skjeve tenner, hadde folk en tendens til å si eller gjøre hva som helst for å slippe unna hans åsyn – og når han en sjelden gang møtte en kvinne som fant ham tiltrekkende, var hun definitivt ikke av den typen man tok med hjem til mor. De fleste av dem krevde også betaling først, og så desperat var han ikke.

Samme faen. Han tuslet inn i stua og parkerte baken på sin gamle plass i sofaen. I mellomtiden hadde Anita greid å fyre opp vannkokeren, og holdt på å romstere rundt i skuffer og skap etter den syntetiske pulverkaffen. Fra sitt nye utsiktpunkt lot han blikket vandre over de få minnene som oppsummerte det triste livet hennes. Han orket ikke å dvele for mye ved det, for mye av det også var hans eget.

En støvete, gammel IKEA-bokhylle stod alene og forvist i hjørnet bortenfor stuevinduet. Daniel kunne skimte bokryggene til billigutgaver av Bibelen, Koranen og Toraen mellom for lengst utdaterte akademiske lærebøker i religionshistorie. De stod alle på sine vante plasser, urørt av menneskehender siden han var en liten gutt. Anita hadde lagt studiene på vent for å jobbe og fø på Slasken mens han fullførte sine egne, etter eget sigende, mer høyverdige studier, og droppet helt ut etter at han satte unge på henne.

Daniel bortviste faren fra tankene sine med et lavt, ubedt snerr. Han gløttet bort på Anita. Hun hadde ikke lagt merke til brummingen hans. Han så bort på bokhyllen igjen. På de nederste hyllene stod en gammel skinnutgave av Snorres kongesagaer flankert av en broket forsamling med islandske ættesagaer, irske legender, og en liten flis av en bok kalt Beowulf og Grendel.

I midten av tenårene hadde han fortært dem alle i løpet av noen eviglange, kjedelige sommeruker i selvpålagt isolat. Han klødde seg fraværende på det gamle arret over neseryggen mens han tenkte tilbake. Det var kjedsomhet som til slutt hadde fordrevet ham fra onlinegamingen inne på gutterommet og bort til bokhylla på jakt etter atspredelse. Det knappe, direkte språket i de gamle fortellingene hadde nesten fått ham til å stappe dem tilbake i hylla igjen med et gjesp, men bare nesten. Snart hadde konger, kriger, intriger, vikingtokter og mannedrap en masse fanget hans ungdommelige fantasi. De forne nordboerne hadde ment at drap i de fleste tilfeller ikke bare var rett, men også ærbart. På den andre siden hatet de mordere over alt på jord, nidinger som myrdet i skjul uten å stå offentlig frem og erklære seg som drapsmenn. Bare ved å stå frem kunne drapene deres håndteres på tingene, den tidens domstoler, for å forhindre blodfeider. Mordere var ikke bare automatisk lovløse, det var alles plikt å jakte på dem og drepe dem.

Slik var det ikke lenger. Nå var alle drapsmenn mordere, bortsett fra de som jaktet på dem. Slike som ham.

En kommode stod under stuevinduet ved siden av stresslessen til Anita. En liten håndfull digitale fotorammer kjørte hvert sitt slideshow på kommoden. Det ikke hadde blitt lagt inn nye bilder på fotorammene på flere tiår. Han kunne fremdeles alle på rams.

Den ene fotorammen kjørte en loop med bilder fra bryllupet til en gravid Anita og Ignacio. Et bevis på at de engang hadde vært lykkelige sammen. I sykdom og helbred. Neppe. Faren hans hadde ikke vaket lenge rundt i heimen etter at Anita begynte å slite med psyken. Daniel hadde vært i midten av tenårene da Slasken i rask rekkefølge tok ut separasjon og så skilsmisse. I samme slengen hadde han også passet på å ljuge til seg foreldreretten over Daniel på kjøpet.

Det var ikke foreldrekjærlighet som fikk faren til å gjøre det. Den store mannen trengte en arveprins til å føre ætten videre, og på den tiden hadde Daniel vært den eneste kandidaten. Deretter bar det rake veien ned til Barcelona for ham, til Slaskens hjemby, der det ikke tok lange stunden før faren giftet seg om igjen. Det gikk heller ikke lange tiden før Daniel fikk et par tvilling-halvsøsken, og faren gjorde det smertelig klart at Daniel nå var en uønsket hindring som stod i veien for de foretrukne arvingene. Det hadde ikke vært noe stort tap å bli sendt på dør den natten han ble myndig.

At han hadde kommet hjem fra sin egen bursdagsfest med noen andres blod på klærne og Mossos d’Esquadra, det katalanske politiet, i hælene hadde riktignok vært med på å påvirke farens endelige avgjørelse, og motivert hans egen reiselyst. Daniel hadde sneket seg ut av huset uten stort mer i arv enn klærne han hadde på kroppen. Snart hadde han kvittet seg med de fillene også, og iført seg uniformen til Fremmedlegionen, noe som under omstendighetene hadde virket som en god idé.

Daniel humret lavt for seg selv. Det var en nyttig ting han hadde fått med seg fra faren sin. Under skarpskyttertreningen i fallskjermregimentet hadde han lært at det hjalp med et fokus, et mentalt bilde, når man skulle plugge en kule gjennom målet. Hver gang Daniel presset av et skudd, hadde Slasken danset seg til ro inne i midten av kikkertsiktet hans. Han hadde vært en av de beste.

De andre fotorammene var stort sett viet til Daniels oppvekst. Hele det norske livet hans vandret i sakte revy foran ham, fra rompevask i spedbarnsalderen og de første stegene og videre opp gjennom alle merkedager til ungdomsalderen, da Slasken tok ham fra Anita. Etter dette så han seg selv vokse i rykk og napp fra sommerferie til sommerferie, ettersom faren sendte ham alene nordover slik han kunne feriere alene med sin nye familie. Med Daniel vel ute av syne og sinn, kunne gamlingen lykkelig late som om hans gamle feilskjær ikke eksisterte. Daniel lente seg frem og plukket opp en av rammene da den begynte å vise bilder av ham sammen med resten av crewet.

Daniel trakk på smilebåndet da han så dem posere sammen i fjortenårsalderen. En gjeng med kvisete badass motherfuckers. Det var i alle fall slik de oppfattet seg selv på den tiden, før nabolaget forandret seg fra en lekeplass til å bli en slagmark mellom herdete gjenger. Han kunne se utviklingen etter hvert som guttene på bildene vokste opp i ekspressfart. Perifere medlemmer i gjengen falt fra, mens andre kom til. Kjernen i gjengen, Kemal, Omar, Petter og Daniel, var de eneste som var med på alle bildene. De stod alltid og poserte midt i gjengen med armene over skuldrene på hverandre. Gutteaktige smil ble i rask orden byttet ut med blanke, følelseskalde fjes ettersom tilværelsen brant uskylden ut av dem.

Det hadde kanskje vært et tøft ungdomsmiljø her oppe i Dalen, men i forhold til Barcelona var Grorud som en laidback sommerleir å regne. Nå for tiden var det vanskelig å se forskjell mellom stedene. Ikke det at han hadde vært tilbake i Katalonia på mange år. Han satte rammen fra seg etter å ha sett seg selv vokse fra en ung, hengslet ungdom til en hard, ung mann.

Noen øyeblikk senere satte Anita en kaffekopp ned på bordet foran ham med et «vær så god», før hun tuslet bort og satte seg i den nedslitte stresslessen sin. Hun satte kaffen sin forsiktig ned på armlenet og vendte seg mot sin enbårne sønn.

«Så, hvordan står det til med faren din?» spurte hun uten noe innledende småsnakk. Daniel skjønte at det bar rett tilbake til hang-up land, og bestemte seg for å føye henne siden det var bursdagen hennes.

«Om mulig en enda større skitstøvel enn det han var da han var gift med deg», svarte han.

«Daniel! Du kan da ikke snakke slik om faren din.» Et spøkelse av et smil danset i munnvikene hennes.

«Slapp av, mams. Det er ikke dissing av fatter’n. Det er bare en vitenskapelig bekreftelse av objektive fakta.»

Spøkelsessmilet vokste til noe mer ekte, men det nådde ikke øynene hennes. Mer kunne han egentlig ikke kunne håpe på å få fra henne. Han bestemte seg likevel for å se om han kunne få henne til blotte noen tenner også.

«Det ser ut til at han har møtt sin likesinnede i Inkontinenta, eller hva det nå er den pompøse trofékona hans heter igjen.» Anita som hadde løftet kaffekoppen opp til leppene for å ta seg en slurk, gav fra seg et lite snøft av latter. Operasjon tanngard var en ubetinget suksess. Hun lente seg frem og klappet ham på kneet.

«Der ser du, vennen. Du har alltid vært mammas gutt, du.» Hun nippet forsiktig til kaffekoppen. Daniel kunne se hvordan hun ble dratt tilbake inn i seg selv igjen ettersom øynene hennes glasset over. Hun hadde trykket på den mentale pauseknappen sin da han var ellve år gammel. Ofte virket det som at hun fremdeles trodde han var en tenåring, og måtte minnes på at årene hadde rent som vann under brente broer siden den gang.

Han stålsatte seg for den vanlige spørsmålsrunden. Hvorfor sluttet du å komme på besøk i sommerferiene? Jo, han måtte begynne å jobbe rett etter videregående. Hvorfor kunne du ikke rett og slett ha funnet deg en jobb i Norge? Joda. Den eneste jobben han hadde fått var i Frankrike, der han bodde svart i en ti års tid mens «han fant seg selv». Han hadde jo etterhvert flyttet til Oslo, og gått inn i politiet for å bo nærmere henne, hadde han ikke? Hvorfor går det da så lenge mellom hver gang du besøker meg? Joda. Nå skal du høre. Har hatt så mye å gjøre på jobben, vet du. Kriminaliteten hviler aldri. Vanskelig å komme ifra.

Løgner fra en nedrig, unnvikende sønn alt sammen. Fakta var at han hadde kronisk dårlig samvittighet over sine mildt sagt ufrekvente besøk. Vel, kronisk når han innimellom kom på at han faktisk hadde en mor som satt å vegeterte alene i en leilighet tjue lusne T-baneminutter unna hans egen boenhet. Han visste at dårlig samvittighet var en sterkt medvirkende faktor til at han skygget banen, noe som igjen førte ham ut i en ny syklus med enda dårligere samvittighet. Dagens visitt var et forsøk på å bryte med dette mønsteret. Han hadde følgelig timet dagens besøk slik at han kunne bruke Anitas bursdag som alibi for å komme på en overraskelsesvisitt.

Unnskyldningene han serverte Anita var kun glansbildeversjoner av sannheten. Fakta var at han etter å ha blitt satt på gata av faren på attenårsdagen, fant det best å rømme Spania etter en serie uheldige omstendigheter som han selv hadde vært instrumentell i å frembringe.

Han hadde også vært innblandet i noe krøll sammen med Kemal og gutta rett før han fylte atten, så det hadde ikke fristet noe særlig å migrere nordover heller. Skviset mellom barken og veden, hadde han til slutt kommet frem til at løsningen på alle hans problemer var å kutte alle bånd, og flykte til et sted der han kunne finne anonymitet blant fremmede. Valget falt på Frankrike. En liten togreise senere befant han seg blakk og med blanke ark og nye fargestifter i et nytt land med et språk han knapt forstod. De neste fem årene skulle gjøre det klart at dette heller ikke var noe blivende sted for Daniel. Han reiste hjem. Resten av historien var så å si den fulle sannheten. Med modifikasjoner.

Til tross for de dårlige forventningene til bursdagsvisitten gikk det etterhvert opp for Daniel at han faktisk hygget seg. Uten å merke det, hadde han sakte senket skuldrene og lent den lange kroppen sin tilbake i sofaen etterhvert som han tørket støv av gamle minner sammen med Anita.

Han hadde akkurat bestemt seg for å forlenge besøket da nettbrettet i lomma hans produserte en insisterende ringelyd. Han fisket det frem, foldet ut den millimeter tykke skjermen, og sjekket e-dressen til anroperen. Det var Dag Hansen. Arbeidet kaller. Den digitale forstyrrelsen fikk den skjøre kaffesamtalen til å komme til en brå slutt. Daniel så unnskyldende bort på Anita.

«Unnskyld meg, mams, må bare svare på denne her.» Anita bare satt der uten å si noe mens en blanding av resignasjon og lettelse kravlet over ansiktet hennes. Daniel reiste seg opp og dyttet blåtanna inn i øret mens han gikk inn på badet for å få litt alenetid. Han lukket døren bak seg og satte seg ned på toalettlokket før han svarte.

«Hva skjer?» spurte han den svarte skjermen.

«Vi har blitt kalt ut til et mildt sagt mistenkelig dødsfall.» Irritasjonen i Dags stemme var ikke til å ta feil av. Daniel kikket på tidsanvisningen på nettbrettet sitt. Jepp, det var rundt søndagsmiddagstid. Dag ville neppe score poeng hos svigers og madammen ved å bli kalt ut på en søndag. Igjen.

«Hei, jeg er hos moder’n på bursdag», klagde Daniel. «Kan de ikke sende ut noen andre?»

«Jeg føler med deg, mann. Har slekta på besøk selv, men du vet hvordan det er. Har du beredskap er det ingen bønn.»

Daniel fikk inntrykk av at Dag snakket for galleriet, men lot det passere. Et kobbel av høye stemmer var lett hørbart i bakgrunnen på den andre enden av linken. Den skingrende strupen til Kristin Hovset Hansen, Dags hulde viv, hevet seg uten problemer over stemmene til svigerslekta hans.

«Sikker på at det ikke bare er et selvmord?» spurte han Dag.

«Et øyeblikk, skal bare tusle inn på kjøkkenet først.» Daniel hørte en dør lukke seg, og kakofonien fra stua til Dag dempet seg. Rett etter dukket Dags ansikt opp på skjermen hans.

«OK», fortsatte Dag. «Det kan være historiens mest kreative selvmord. Problemet er bare å finne ut av hvordan fyren greide å tape begge armene bak på ryggen, og deretter sløye seg selv som en fisk.»

Daniel himlet oppgitt med øynene. «Skjønner tegninga, så du kan kutte ut dramaet. Har du adressen til åstedet?»

Dag gav fra seg et småirritert kremt i den andre enden av kryptolinken. «Streamer over infopakken nå, sammen med opptaket fra første patrulje på åstedet … nuh!»

Noen sekunder senere lastet en multimediepakke seg ned på Daniels nettbrett. Han bannet da han så adressen. «Faen, det er rett borte i nabolaget til mutter’n!»

«Vel, vel, Daniel! Det ser ut som om du blir første etterforsker på stedet», gliste Dag. «Operasjonssentralen har sendt en bil for å plukke deg opp. Regner med at jeg er der om en liten times tid, så du får plenty med tid til å gå over åstedet før jeg kommer.» Dag brøt linken. Daniel ble sittende igjen alene på dassen og stirre på skjermen.

[Spille av multimediemelding?]

Med et sukk stappet han nettbrettet ned i lomma og gikk ut av badet.

Anita stod borte ved kjøkkenbenken da han kom inn i stua. Hun hadde allerede ryddet vekk den halvtomme kaffekoppen hans.

«Sorry mams. Det var jobben som ringte. Må stikke bort i gata og sjekke ut en hendelse.» Daniel hadde bare vært hos henne i en knapp halvtime. Han kjente på nok et stikk av dårlig samvittighet.

«Det går fint, vennen. Du behøver ikke minne meg på at du har en tidkrevende jobb.» Anita plukket formålsløst på noen tomme serveringsbrett fra hjemmetjenesten som lå stablet oppå hverandre i oppvaskkummen.

Daniel fikk en merkelig prikkende følelse bak øynene. Han blunket den vekk. «Hei, mams! Du har ikke åpnet bursdagskortet ditt ennå.»

«Å? Det hadde jeg glemt.» Hun snudde seg rundt som en søvngjenger og plukket opp konvolutten han hadde gitt henne fra stuebordet. Kortet inne i konvolutten var prydet med fargeglade bursdagsballonger. Under ballongene stod det trykt «Gratulerer med dagen!» i en 3D-font som fikk det til å se ut som om bokstavene holdt på å sprette ut av kortet.

«Tusen takk for det fine kortet, Daniel!» Det var den mest følelsesladde uttalelsen han hadde fått ut av henne etter at han kom klampende inn gjennom døren hennes. Suksess igjen.

Daniel tok et lite skritt bort til Anita og la en arm over skuldrene hennes. «Kom igjen, mutter, ta å åpne det», sa han og gestikulerte mot kortet med den ledige hånda.

Anita slet litt med å åpne bretten på kortet. Da hun til slutt fikk det til, flagret et gavekort ned på gulvet. Daniel bøyde seg ned og plukket det opp mens Anita leste den korte, håndskrevne bursdagshilsenen han hadde klort ned rett før han ringte på døren hennes.

Daniel gav henne gavekortet. Det gav bæreren en gratis dag på Regnbuen spa-senter, en halvveis eksklusivt sjappe som lå rett ved siden av politikammeret i sentrum, og som ikke helt tilfeldigvis gav rabatter til polititjenestemenn. Det hadde vært en rask affære å vandre over gata og kjøpe en ikke alt for dyr spa-pakke på veien opp til Anita. Det var først da han var halvveis til Grorud at han kom til å tenke på at hun neppe hadde forlatt leiligheten sin på mange år. Derfor ble han ikke overrasket over å se en gryende panikk hos henne da det sakte gikk opp for henne at hun måtte komme seg ut av døra for å nyte gaven sin. Heldigvis hadde han pønsket ut en plan for å roe henne ned igjen. «Slapp av, mams! Jeg skal hente og bringe deg.» Han kikket bort på kjøkkenklokka igjen. «Skal vi si en gang til uka? Jeg ringer deg senere og avtaler tid.»

Usikkerhet danset i ansiktet hennes da hun så opp på ham, og la en liten løgn til ordene hun stotret frem. «Det hadde vært … fint å gjøre noe sammen igjen, vennen … Jeg gleder meg allerede.»

Daniel gav henne en klem og gikk ut i entreen for å ta på seg frakk og hatt. Vel ute i oppgangen stoppet han opp og snudde seg med en siste mild formaning til henne mens han dro hatten ned over pannen.

«Lås nå for en gangs skyld døren skikkelig etter meg mams!»

Han stod utenfor døren til han hørte begge låsene klikke igjen og sikkerhetslenka rasle på plass. Først da gikk han bort og trykket på heisknappen. Mens han stod og ventet gjorde han en avtale med seg selv om å følge opp moren bedre i fremtiden.

Da heisdøra gled opp var han allerede i jobbmodus.