Esben Kobberstad

Mordvarger

Del II:

Varg i veum

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign: Bookcoverzone.com

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 9788293750147 (epub)

ISBN 9788293750109 (trykk)

Kontakt:ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

For vennen sin skal en være venn,
for ham og hans venn,
men for uvenns venn skal ingen mann
noen gang være venn
HÅVAMÅL, VIKINGTID

1
Tornerose

Daniel bremset opp ved restene av Ringvei 3, og myste trøtt ut på den regntunge natten gjennom frontruten på den steingamle sivile e-bilen. Han hadde leid vraket for hundre euro av en gammel narkis han hadde brukt som informant i URO. Idéen hans virket mindre og mindre genial der han satt og studerte den endeløse strømmen av gigantiske, anleggsgule hjullastere som brølte forbi ham der ute i mørket. Han slapp løs en lav ed og korset seg. Den eneste måten å komme seg ut av bykjernen på uten å bli oppdaget, var rett fremover. Kjempemaskinene kjørte i døgnkontinuerlig skytteltrafikk med jord og fyllmasse på den gamle hovedringveien. De enorme hjulene deres hadde for lengst gnagd ut fire rader med nesten to meter brede, og rundt en halvmeter dype hjulsøkk gjennom asfalt og betong. Den beste fremgangsmåten ville ha vært å rulle forsiktig over hinderløypa, men den tunge trafikken kom ikke til å tillate det. Full gass var det eneste alternativet.

Han koblet ut autopiloten og ventet til det oppstod en passelig stor luke i den konstante rushtrafikken. Så trampet han ned på gasspedalen. Elmotoren skrek til som en stukket gris og kastet ham ut i kaoset. Da fronthjulene på e-bilen traff den motsatte kanten av det første hjulsøkket, smalt bakenden på bilen ned i søkket bak ham med full kompresjon av slitne støtdempere. Det knaste som en pakke knust kjeks i ryggsøyla hans, og det kjentes ut som om et grettent troll sendte ham videre med et tupp i ræva da bilen spratt opp av hullet igjen. Tre trollspark senere var han over på den andre siden. Det var et under at e-plasthaugen hans ikke brakk i to i løpet av ferden. Han vred på seg i setet for å få virvlene i korsryggen til å poppe tilbake på plass igjen.

Rett bak bilen gav en hjullaster fra seg et skuffet hyl idet monsteret tordnet forbi bortover Ringveien. Han kunne ha sverget på at beistet hadde gitt gass da det så den dyngete e-bilen hans sprette som en forskremt geitekilling gjennom frontlysene sine. Han så seg over skulderen i tide til å se den røde demongløden fra baklyktene på hjullasteren forsvinne inn i det regnfulle mørket. Han så ikke frem til å gjenta eventyret på tilbakeveien senere på natten, men først ventet prinsessen på erten.

Han fortsatte videre opp mot Rikshospitalet, mot de få, opplyste vinduene som skinte gjennom natten fra de mørke bygningene der oppe.

Daniel parkerte i en mørk stikkvei og gikk de siste par hundre meterne bort til hovedinngangen. Da han nærmet seg skyvedørslusen, dro han hatten lengre ned i pannen og passet på å holde hodet vendt ned mot bakken rett foran seg. Valg av kjørerute og inngangssluse var nøye planlagt for å unngå eksterne overvåkningskameraer, så det gjaldt å ikke drite seg ut nå som han var fremme ved målet.

Den ytre skyvedøren i slusen gled til side for å slippe ham inn. Daniel måtte vade gjennom et grunt basseng med desinfeksjonsvæske for å komme bort til den indre slusedøren. Til høyre for inngangen stod en dunk med nye fotposer. Han måtte romstere rundt i dunken en liten stund for å finne et par som passet over de store skoene sine.

Daniel blunket mot det skarpe lyset mens han orienterte seg i resepsjonsområdet. Bortsett fra en enslig resepsjonist, var det tomt for folk. Ikke rart med tanke på at det var midt på natten, og at alle nye volds- og ulykkesofre i natte-Oslo ble sendt til de moderne legevaktene og sykehusene nede i sentrum. Resepsjonisten, en kvisete ung mann med pinnsvinsveis, gadd først å se opp fra strømmeunderholdningen sin da knitringen fra Daniels fotposer stoppet opp ved skranken hans. Fyren tørket seg under nesen med en pekefinger og sendte ham et sløvt nattevaktblikk.

«Ja?»

«Trøtt?»

«Gjett om.»

«La meg gjette, ekstrajobb ved siden av studiene?»

«Stemmer.»

«Stå på, kamerat. Om noen år er det slutt på lidelsene.»

«Hva kan jeg gjøre for deg?»

Daniel vippet frem det nye legitimasjonskortet sitt. ID-en var så ferskt at den fremdeles luktet svakt av smeltet plastlaminat. Han viste det frem nøyaktig lenge nok til at resepsjonisten rakk å registrere at det stod KRIPOS over bildet på det, og hengte det rundt halsen.

«Jeg skal intervjue en kvinne som kom inn i går ettermiddag med en skuddskade i høyre overarm.»

«Er hun under politivakt?»

«Trolig.»

«Jeg må skanne inn e-taggen på ID-kortet ditt før jeg kan gi deg informasjon om pasienten.»

Det var det siste Daniel ønsket å høre. ID-kortet var ikke stort mer enn en photo-shoppa papirlapp sveiset fast mellom to plastbiter. På tide å leke slem purk.

«Hør her, pjokken, vet du hva vi driver med i KRIPOS?»

«Politisk forfølgelse av påståtte femtekolonner?»

«Det er det Politiets Sikkerhetstjeneste som driver med, din rappkjefta studiot! Vi jobber med å slå ned på organisert narkotikakriminalitet og annen hard kriminalitet.»

«Hva så? Alle skal registreres.»

«Jeg skal foreta et uformelt avhør av et sentralt vitne i en pågående sak. Det er ikke aktuelt å etterlate elektroniske fingeravtrykk fra et besøk som ikke har funnet sted.»

«Ikke mitt problem, gammer’n.»

Daniel stod stille og skulte mot kvisetrynet mens han mentalt omgrupperte seg for et nytt angrep. Siden fyren måtte jobbe ved siden av studiene, kom han mest sannsynlig fra en ubemidlet familie, noe som betød en av to ting. Enten prøvde han å klore seg opp fra de lavere sosiale lag, eller så hadde han valgt et studieløp innen et av de upraktiske, nedprioriterte, esoteriske fagene som ikke gav rett til fullt lån og stipend. Det gav plan B sånn cirka 70 prosent sjanse for suksess.

«OK. Du ber om det.» Daniel dro frem et doptest-kit fra en frakkelomme og spredte det utover skranken. Det bestod av tre bevisposer, en plastsaks, en plastsylinder som inneholdt en vattpinne, en sterilisert nål av kirurgisk stål, et tynt plastrør for oppsamling av blodprøve og til slutt noen ampuller med kjemiske væsker som reagerte på narkotika.

«Jeg får visst ikke noe annet å gjøre i natt, så hva synes du om at jeg bruker tiden jeg har til overs på å dopteste deg i stedet? Det er vel som vanlig bra frike-tilstander på studentfestene, eller hva? Først skraper vi litt på innsiden av kinnene dine, så kryster vi en dråpe blod eller to fra de anemiske fingrene dine, og avslutter med å klippe av deg en liten hårtust for å se på rushistorien din. Etter lengden på håret ditt å dømme, kan vi finne ut av hva du har dyttet i deg de siste seks månedene. Hvis noen har gjort så mye som å fyre opp en trompet i samme rom som deg i løpet av den tiden, har jeg deg for misbruk og på mistanke om distribusjon. Hva sier du til å avslutte nattskiftet med et lite koseavhør nede på fangehotellet vårt? Reduksjon av borgerstatus og tap av studierett er vel en liten pris å betale for å være stor i kjeften?»

«OK, slapp av mann. Du skal få det som du vil. Jeg har ikke sett deg.»

Daniel passet på å holde blikket stivt festet til gulvet mens han trasket gjennom de nedslitte korridorene. Siden Rikshospitalet var prosjektert for rivning, ble det brukt minimalt med penger på vedlikehold. Det syntes. En gang i tiden hadde sykehuset vært en arkitektonisk perle, gjennomskåret av gågater under store glasstak som lot utelyset trenge inn igjennom bygningsmassen. Gågatene var borte for lenge siden, overbygd av sammensveisede stålkonteinere som skar seg på kryss og tvers gjennom bygningsmassen – nye avdelinger og sykerom kastet sammen i et håpløst forsøk på å ta unna eksplosjonen av innleggelser som hadde rullet inn sammen med immigrasjonsbølgen.

De eneste gangene Daniel gløttet opp fra gulvet var da han måtte sjekke ut skiltene som gav retningsanvisninger til de ulike avdelingene. Som på alle moderne sykehus, trumfet smittelogikk over planløsningslogikk. Derfor var det ingen direkte logisk rute mellom punkt A og B, men en muselabyrint som dirigerte ansatte og besøkende rundt, over eller under de avdelingene som lå mellom inngangene og den avdelingen de skulle til. En rett linje gjennom avdelingene kunne for eksempel bringe en strøm av besøkende gjennom infeksjonsavdelingen, og videre inn på postoperativ avdeling med potensielt katastrofale resultater for alle involverte. Medisinsk smittelogikk var likevel en fin ting. Spesielt under de klaustrofobisk overbefolkede forholdene man levde under for tiden, med et utall direkte onde multiresistente bakterie- og virusstammer.

I Daniels tilfelle var det bare fordeler å hente fra den medisinske paranoiaen. Før man fikk adgang til labyrinten, måtte man finne seg i å gå gjennom en steriliseringssluse der man ble dusjet ned med antiseptisk spray. Man måtte også ta på seg latekshansker og en ansiktsmaske med pustefilter før man fikk lov til å gå videre inn i sykehuset.

Masken satt stramt over nese og munn. Den fuktige, varme pusten hans kondenserte på innsiden av masken og blandet seg raskt med salt ansiktssvette. Den kvalme blandingen begynte ubønnhørlig å finne veien tilbake inn i munnen hans igjen. Det gjorde ikke ham ikke noe i det hele tatt. Masken skjulte det karakteristiske arret som krysset ansiktet hans. Det eneste av det som stakk frem, var en tynn, hvit diagonal strek høyt oppe på neseryggen hans.

Etter et kvarter i labyrinten kom han seg endelig frem til steriliseringsslusen til postoperativ avdeling. En antiseptisk dusj senere ble han flagget ned av politivaktene utenfor rommet til Lorelei Mansika.

Daniel bannet under pusten. Det var to veteraner. Ikke bra. Det kunne bli problematisk å snakke seg forbi dem. En av vaktene reiste seg opp fra stolen sin da han så at det ikke var noe medisinsk personell som kom inn, og sperret gangen mens han trakk tjenestevåpenet. Etter det grå håret og rynkene rundt de gråblå øynene som skulte mot ham over ansiktsmasken å dømme, var politimannen et sted i begynnelsen av sekstiårene.

«Holdt, kamerat!» sa veteranen i den halvt om halvt vennlige og myndige tonen som sa; Jeg er klar til å ta deg i hånden eller plugge en kule i planeten din. Du bestemmer. Jeg gir faen. Valget var lett å ta når man stirret rett inn i et pistolløp.

«Slapp av, KRIPOS.» Daniel stoppet opp to meter unna vakten og holdt opp den laminerte lappen han hadde hengende rundt halsen. Han holdt den opp til inspeksjon i et par sekunder mens veteranen myste mot den falske ID-en. Han stakk det raskt vekk igjen og fortsatte å snakke før vakten rakk å komme med flere spørsmål.

«Er dere oppdatert på opplegget her, gutter?»

Veteranen senket pistolen ned til 45 grader mot gulvet mellom dem mens kråketærne i øyekrokene hans trakk seg sammen til smilerynker. «Vi skal passe på at arrestanten ikke stikker av før avløsningen vår kommer.»

«Faen! Dere har tydeligvis ikke blitt oppdatert på de endrede omstendighetene. Arrestantens status er endret til vitne og offer i en profesjonell draps- og kidnappingssak.» Daniel stoppet opp og gned seg i pannen. «Jeg burde egentlig ikke fortelle dere dette, men jeg kan ikke i god samvittighet utsette dere for unødig fare.»

«Slapp av, vi holder kjeft.»

«Greit. Kidnapperne er tatt ut, men vi har skjellig grunn til å tro at flere av bandemedlemmene fremdeles er på frifot.»

«Hva slags primitivt dritt er dette her?» bjeffet den yngre politivakten og spratt opp av stolen sin. «Vitnet burde ha blitt overført til en sikker politiklinikk i første omgang. Dette opplegget her er helt på trynet!»

Politivaktene hadde helt rett. Lorelei Mansika burde ha blitt sendt direkte til en politiklinikk. Dagen før, etter Deltaaksjonen mot kåken til Dansken, hadde Daniel og Dag overtalt kommandant Bjørvold til å få henne flydd ned til Rikshospitalet, som var reservert for sivilister. Han hadde ikke vært vanskelig å be.

Grunnen til at de ville ha henne på Rikshospitalet, var at til motsetning fra et politisykehus var det vanskelig, men ikke umulig å infiltrere. Deretter hadde de distrahert Ugla ved å leke flyktende snømus nede i labyrinten av tuneller i Fabrikken under Lahaugmoen, og deretter dinglet Dansken som en liten godbit foran nebbet hans.

«Beklager gutter», sa Daniel og slo ut med armene i en oppgitt gest. «Det må ha oppstått noe byråkratisk krøll med meldingsrutinene og oppfølging av statusendringer da saken ble overført til KRIPOS.»

«Samme gamle leksa», gryntet Blåøye irritert. «De som trenger å få vite slikt først, er de som får vite det sist av alle.»

«Tror dere at de vil prøve seg igjen her på sykehuset?» spurte kollegaen hans.

Daniel slikket nervøst på leppene sine under masken. «En kan aldri vite. Det jeg kan fortelle, er at de blåste rundt en million euro i folk og ressurser bare på det første forsøket. De forventede løsepengene burde derfor ligge i en størrelsesorden som er flerfoldig ganger høyere enn investeringen.»

«Takk skal du faen meg ha!»

Gamle Blåøye irettesatte kollegaen. «Det er ikke hans feil at vi ikke har fått beskjed.»

«Stemmer det, folkens. Jeg ville sette pris på at dere holdt kjeft om den nye infoen jeg har gitt dere. Spesielt med tanke på at jeg ikke er her, og aldri har snakket med vitnet når jeg er ferdig med å ikke være her.»

«Lykke til, kamerat», sa Blåøye mens han og kollegaen reposisjonerte seg for å møte det nye trusselbildet. «Du kan trenge det», fortsatte han. «I følge det medisinske personalet er hun fremdeles i Ladidaland.»

«Verdt et forsøk», svarte Daniel og lukket seg inn på rommet til Mansika.

Vel inne på sykeværelset la Daniel pannen mot døren og trakk et lettelsens sukk. Distraksjonstaktikken hadde fungert. I forfjamselsen hadde politivaktene glemt å kontrollere den ikke-eksisterende biometriske e-taggen på det falske ID-et hans. Faktum var at han hadde basert ingress-strategien sin på det.

Sikkerhet er en løk. En sikkerhetsløk er bygd opp av en serie overlappende lag fra innerst til ytterst, som alle må penetreres eller skrelles vekk utenfra og innover. Sikkerhetspsykologien på bevoktede og sikrede områder fungerer i de fleste tilfeller diametralt motsatt i forhold til den fysiske sikkerheten. Jo lenger du greier å trenge inn i forbudt område, desto lettere er det for andre folk man treffer på å bare anta at du har lov til å være der. Du har jo allerede sluppet uhindret gjennom de ytre lagene, har du ikke?

Dette gjelder spesielt ved bruk av sosial manipulasjon; å late som en hører til og har lov til å være der, og på den måten bløffe seg inn på et sted man ikke har lov til å være. Den vanligste måten er å bedrive litt etterretning først, og samle inn informasjon om målet for å gjøre det lettere å penetrere det. I Daniels tilfelle hadde det ikke vært nødvendig. Han satt på alt av informasjon sfra før av, og hadde kontrollert hva politivaktene hadde fått vite fra starten av. Det eneste han ikke hadde kontroll på, var Ugla, hvis tjenestenummer han misbrukte i natt.

Ivar Jakobsen, som kripos-kråka egentlig het, hadde seg selv å takke ved å la ID-kortet sitt henge og slenge midt i glaningen da han kom in i avhørscellen på Lahaugmoen for å stjele vitnet deres. De hadde satset på at Dansken ville vise seg å være en seig nøtt, og trekke Uglas oppmerksomheten bort fra det andre overlevende vitnet. På den måten fikk Innsatsgruppe C tid til å finne ut om de ønsket å snakke med henne eller ikke, og samtalen med inspektør Holm etter eskapadene i prosjektområdet hadde gitt et rungende ja til det spørsmålet. Daniel tok et dypt åndedrag og gikk bort til pasienten.

Lorelei Mansika hadde fått et lite, vindusløst enkeltrom, trolig fordi sykehusledelsen ikke ville risikere å plassere henne sammen med potensielle gisler. Rommet så ut som om det en gang i romsligere tider hadde fungert som lager. En enslig ventil i taket sørget for et minimum av luftsirkulasjon gjennom rommet. For å hindre henne i å forlate sengen, var håndleddet på den friske venstrearmen hennes lenket fast med et håndjern til sengegelenderet.

En gjennomsiktig gummislange stakk ut av bandasjen på den nyopererte høyre overarmen hennes. Drenet slynget seg ned til en oppsamlingspose ved siden av sengen. Så vidt han kunne bedømme, var det stort sett klar sårvæske, farget rosa av blodig utsig fra operasjonssåret.

Etter det Daniel kunne huske fra det han hadde lært om triage i Legionen, var det et godt tegn. Legene måtte tydeligvis ha vært enige, for den eneste maskinen de hadde brydd seg om å koble henne opp til, var en gammel hjerte- og blodoksygenmonitor via en sensorklype på pekefingeren til den fastlenkede hånden hennes.

Blikket hans strøk over den sovende formen hennes. Kroppskonturene under den tynne dynen hennes hintet om lange, slanke kurver. Det fagre, bleke ansiktet hennes hadde det naturlige, uskyldige uttrykket man får når musklene som gir liv til sorg og latter hviler for å la sjelen flyte fritt i fredfylt søvn. Høye kinnben og en spiss liten hake gav henne et hjerteformet ansikt som rammet inn en liten, rett nese og fyldige lepper. Det var et ansikt som når det smilte ville få mottakeren til å føle seg som verdens midtpunkt. Det halvlange, glatte håret hennes lå i en uryddig vifte utover hodeputen og rammet hodet hennes inn i en svart madonnaglorie. Det eneste som brøt med bildet av fredfylt tornerosesøvn, var han kunne se hvordan øynene hennes flakket fram og tilbake under lukkede øyelokk. Det var nok et godt tegn. Raske øyebevegelser tydet på en dyp, naturlig søvn.

Daniel kikket bort på den digitale klokken på hjertemonitoren. Det var kl. 03:46 om natten. De hadde funnet Lorelei i en delirisk tilstand cirka femten timer tidligere. Hun hadde fått smertestillende på stedet før hun ble fraktet til sykehus for narkose og operasjon. Da narkosen gikk ut av kroppen hennes ville hun ha fått en ny runde med smertestillende, og senere innsovnings- eller sovemedikamenter.

Han hadde timet besøket riktig. Etter tegnene på normal søvn å dømme, hadde medikamentene begynt å miste sin effekt på henne. Daniel tok et bilde av henne med nettbrettet sitt og satte det på opptak. Det var på tide å vekke Tornerose.

Han gikk bort til den høyre siden av sengen og snakket lavt til henne. «Lorelei, våkne opp, du er trygg nå. Du er på sykehus under politibeskyttelse.» Det eneste tegnet på at hun hørte ham gjennom den tunge søvnen, var en liten rykning i munnvikene. Daniel prøvde å snakke til henne en gang til, men høyere denne gangen. Ingen respons. Han lente seg over henne for å riste lett i den friske venstreskulderen hennes.

En lett berøring var nok. Som en druknende som kommer opp for luft en siste gang før dypet tar henne, bråvåknet hun med et panikkskrik på innpust.

Han skvatt til idet useende, vidåpne øyne hogg tak i ham. Utvidete pupiller store som sorte hull fylte de mørke irisene hennes, og sugde ham rett ned i en sjel blottlagt i den ytterste ensomhet og fortvilelse. Luft hveste inn mellom sammenbitte tenner og forlot henne med et sårt skrik etterfulgt av en hes stemme fra marerittenes verden.

Hun skrek ut tre korte russiske ord kantet av den dypeste fortvilelse, blunket med øynene og panikk ble erstattet med raseri. Lorelei freste ut en noe lengre tirade, og et øyeblikk senere var raseri byttet ut med kaldt hat. Hun hogg blikket i en fjetret Daniel og hveste ut det som bare kunne være en bekmørk russisk forbannelse mot ham.

Daniel stod som paralysert i det svarte lyset som skinte ut av de forsteinede speilene til hennes sjel. Han hadde ikke forstått et eneste ord av det hun sa, men den hatske stemmen etset sitt eget budskap fast i sinnet hans.

Brått trakk pupillene hennes seg sammen idet hun halte seg ut av sinnets mørke. Våkne, intelligente øyne flakket som en skanner over maskefjeset hans. «Hvem er du?» sa hun på rent norsk, i en stemme rammet inn av smerte.

Nølende trakk Daniel seg tilbake fra sengen hennes, og oppdaget at hun hadde bøyd albuen på den skadde høyrearmen og prøvd å løfte den fra sengen. Fingrene på høyrehånden hennes var bøyd slik at knokene på de ytterste fingerleddene stod ut. Fingerknokene hadde bare vært noen centimeter fra halsen hans da han stod bøyd over henne.

«Ta det med ro, Lorelei», svarte Daniel med den beste sykesengstemmen han kunne mønstre under omstendighetene, og pekte på ID-kortet på brystet sitt. «Jeg representerer ordensmakten.»

Øynene hennes gled raskt over bildet på den falske ID’en hans og videre opp til det maskedekkede ansiktet hans. «Hvordan kan jeg vite at du er mannen på bildet?» Hun var kortpustet, men stemmen var stødig og kontrollert.

«Jeg kan ikke fjerne masken. Smittevern vet du.» Daniel var overrasket over den lille skjelvingen han fikk i stemmen sin da han serverte henne den lamme nødløgnen.

Hun holdt øynene hans som gisler i en liten evighet, før hun endelig slapp ham fri for å la blikket gli over resten av fjeset hans. Til slutt tok hun et dypt pust og lot armen falle ned i sengen igjen. «Gi meg i det minste navnet ditt.»

«Daniel.» Han blunket forvirret idet hans sanne navn forlot munnen hans. Spøkelset av et smil danset i munnvikene hennes og hun så vekk. I samme øyeblikk slapp fjetringen taket i ham. Det raslet lett i håndjernene som lenket den venstre armen hennes til sengen.

«Hva er det du vil med meg?»

«Vi trenger informasjon om mennene du var sammen med fra natt til søndag, og frem til vi plukket deg opp i går ettermiddag. Jeg ville ikke forstyrre deg så sent på natten uten god grunn. Saken er den at vi trenger opplysninger om hvor mange det var – navn og beskrivelser hvis du kan gi oss det.»

Hun så bort fra ham. «Hvorfor det?»

«Vi har mistanke om at en eller flere av mennene samt hjelperne deres fremdeles er på frifot, og at de utgjør en trussel mot din sikkerhet.»

«Jeg tror ikke det», svarte hun tørt, og knipset med fingrene på venstrehånden. «Du er nemlig ikke den du gir deg ut for å være. Det er på tide at du går.»

Daniel kikket bort på venstrehånden hennes. Sensorklypen som kopblet henne til hjertemonitoren satt ikke lenger på pekefingeren hennes. I samme øyeblikk begynte en elektronisk alarm på sin monotone klagesang. Smart pike. Nå begynte sekundene å rase fort avgårde.

«Hør her, Lorelei», prøvde han. «Jeg tror ikke at du helt forstår alvoret her. Mannen din er død. Myrdet. Det samme gjelder en mann vi har funnet i en leilighet som ektemannen din leide i Tungaten Vi har grunn til å tro at den samme gjerningsmannen står bak begge drapene, og at du som vitne kan bli hans neste offer.»

Ingen reaksjon. Hun lå bare stille og så på ham til en irritert sykepleier dukket opp for å sjekke alarmen fra hjertemonitoren, og sendte ham på dør.

Natteresepsjonisten ignorerte Daniel grundig da han strøk forbi skranken. Til høyre for utgangen stod en søppelsjakt for brukt beskyttelsesutstyr. Daniel åpnet luken til sjakten og dro av seg fotposer og latekshansker. Han skulle til å ta av seg beskyttelsesmasken da en tanke slo ned i ham. Han dro frem den falske identifikasjonen og studerte bildet. De hadde valgt det ut med omhu fra politiregisteret.

Mannen på bildet hadde de samme blå øynene og det mørke håret som han selv, og en stor nese med en vag likhet til hans eget haukenebb. Det som manglet, var det markante arret som rant over neseryggen og ned gjennom pepringen av små arr på det høyre kinnet hans. Folk flest, spesielt sivilister, vil vanligvis ikke få seg til å kommentere andres vansiring, spesielt om det kan fremprovosere ubehagelige reaksjoner. Daniel hadde gamblet på at denne uviljen ville få ham forbi resepsjonen, og at den obligatoriske masken ville dekke over avviket fra bildet da han forhandlet seg vei forbi politivakten.

Den sosiale manipulasjonen hadde fungert utmerket, og etter de samme sikkerhetspsykologiske prinsippene burde Lorelei ha kjøpt den falske legitimasjonen også. Spesielt med tanke på at hun hadde vært omtåket av søvn og medikamenter. Han hadde aldri tidligere opplevd at ofre, vitner eller arrestanter hadde brydd seg med mer enn en overflatisk inspeksjon av legitimasjonen hans. Han hadde vært til stede fordi representanter for politiet burde være der, og derfor var han det han sa at han var også.

Det hadde vært annerledes med Lorelei. Han tenkte seg om, og kom frem til at han hadde tabbet seg ut, og holdt legitimasjonen fremme for lenge, trolig fordi han hadde blitt satt ut av måten hun våknet opp på. Daniel studerte speilbildet sitt i vinduet ved siden av søppelsjakten. Det lille, tynne arret marsjerte opp over neseryggen fra undersiden av filtermasken. Det var et lite avvik fra bildet, men det hadde vært nok.

Enten måtte hun ha godt utviklede observasjonsevner, eller så var hun ekstremt paranoid. Han plukket av seg masken og kastet den inn gjennom søppelluken. Den falske legitimasjonen slo følge med den før han lukket den igjen.

Et svakt hiss av vakuum fra sjakten fortalte ham at bevismaterialet var på vei ned til forbrenningsovnene.

Daniel foldet ut nettbrettet sitt mens han krysset den tomme parkeringsplassen, og begynte å laste ned et gratis russisk-norsk stemmeoversettelsesprogram. Rundt kanten av Oslogryta nedenfor Rikshospitalet, skinte en sammenhengende lysslange av frontlys fra hjullasterne som buldret frem og tilbake langs med Ring 3. Den sultne rumlingen deres fikk natteluften til å dirre. Han stoppet opp og studerte spetakkelet mens han dyttet en blåtann inn i hvert øre.

Den dype duringen fra de enorme bensinslukerne dannet et diabolsk, sonisk bakteppe da han spilte av det først pinefulle, og så hatefulle, russiske litaniet som hadde strømmet ut av Loreleis strupe da hun våknet opp fra den lille døden. Det fikk ham til å gjenoppleve den merkelige resonansen han hadde følt mellom dem inne på sykehuset. Han ristet den av seg med et irritert grynt.

Oversettelsen var klar et øyeblikk senere. Daniel trykket på avspilling, og en nøytral, datagenerert stemme leste ut de samme tre setningene tilbake til ham på norsk. Den flate røsten gjengav et emosjonelt spenn som gikk fra nød via trass til trussel.

«Nei. Ikke huset.» Pause. «Dere vil aldri knuse meg.» Pause. «Bestefar vann vil drukne deg og alt du elsker i en elv av blod.»

Han spilte av oversettelsen en gang til. De to første setningene fortalte ham lite utover at det var et sted i Loreleis fortid som hun ikke ville tilbake til, og at det var noen som på en eller annen måte hadde prøvd å kue henne. For alt han visste, kunne det likegodt dreie seg om vonde barndomsminner som lå og lurte i underbevisstheten hennes, som det ferske traumet hun hadde blitt utsatt for i løpet av de siste par dagene. Det var vanskelig å si noe fra eller til om saken uten å kunne spørre henne om det.

Den siste setningen gav ham mer å jobbe med. Lorelei var nesten våken da hun kom med trusselen. Kunne hun på vei ut av søvnen fremdeles ha trodd at hun var i kidnappernes vold?

Trusselen kunne derfor ha vært rettet mot dem. Innholdet i selve trusselen avvek ikke nevneverdig fra det en kunne forvente, men den som skulle gjennomføre den var det ikke.

Bestefar vann hørtes temmelig lamt ut, men måten hun hadde sagt det på, gjorde det åpenbart at det var en som kunne ta hevn på vegne av henne.

Daniel hentet opp originalopptaket igjen, isolerte kallenavnet og hentet den fonetiske stavelsen av det opp på nettbrettet sitt. D’yeh-DOOSH-KA Vod-yah-NOY sa ham fint lite. Han konverterte det til det kyrilliske alfabetet. Det fortalte ham enda mindre, så han konverterte det til norsk. Det russiske navnet på hevnskikkelsen lyste opp på skjermen; Dyedushka Vodanoy. Han stod og tenkte litt. Det var ingen god idé å gjøre et søk gjennom Politiwaren, så han fyrte opp Google.

Dyedushka var en kjærlig variant av dedushka, som var det russiske ordet for bestefar, og ble brukt i familiære sammenhenger for å understreke et godt forhold til en godlynt patriarkalsk figur.

Vodanoy derimot, var i russisk folklore et hamskiftende vesen som bodde i de store elvene, hvorfra den lokket folk og fe ned i elvedypet og bandt dem i trelldom. Den dro også de dumdristige som våget å bade ved middag eller midnatt ned i drukningsdøden. Vodanoy ektet druknede eller bortdrevne ungpiker i ulykka, og de gav ham alltid døtre. Når en av konene hans skulle føde, forlot han vannet, der han var allmektig, og reiste i sårbar menneskeskikkelse over landjorden for å oppsøke russiske landsbyer på jakt etter en jordmor. Han kunne se ut som hvem som helst, selv kjentfolk. Vodanoy kunne likevel avsløres ved vannet som stødig drypte fra klærne hans.

Når de ikke pinte og plaget drukningsofrene til faren sin, likte de fagre, bleke døtrene hans å svinge seg i trærne langs med elvebredden, mens de sang med sørgmodig vakre stemmer.

Så langt var Vodanoy ikke stort mer enn en østeuropeisk variant av den norske Draugen eller Nøkken, busemenn som foreldre brukte for å skremme barna fra å leke langsmed bekker, elvefar og tjern så de ikke skulle falle uti og drukne. Døtrene minnet Daniel om de greske Sirenene, som med sin sang lokket antikkens seilere til å renne skipene sine på klipper og rev slik at havguden Poseidon kunne ta deres druknede kropper.

Det mest interessante med vesenet var at når Vodanoy ble provosert, kunne han i sin vrede ødelegge møller og demninger. Svulmende flomvann ville la hans elver renne over for å ødelegge avlinger, drukne bufe og legge hele landsbyer under vann. Var han i godt humør, kunne han på den andre siden drive fangsten inn i fiskegarnene og varsle om flom. Derfor var det en gammel tradisjon å gi Vodanoy bestikkelser i form av små offergaver og å kalle ham Dyedushka, Den gode bestefar, for å holde seg inne med ham.

Daniel visste ikke hva han kunne gjøre ut av det. Refererte Dyedushka Vodanoy til en reell person, eller var det hele regla bare en tradisjonell russisk forbannelse? Han fikk en synkende følelse av at nattens ekskursjon hadde vært en komplett fiasko. Det eneste var reaksjonen, rettere sagt mangelen derpå, da han fortalte Lorelei om drapene på ektemannen og mannen i Tungaten – og da han fortalte at gjerningsmannen trolig var etter henne også, kunne han ha sverget på at latter danset rundt dypt nede i de svarte øynene hennes. Vel, det var for sent å følge det opp nå, og han hadde da i det minste fått et godnatteventyr ut av det.

Han var i ferd med å stikke vekk nettbrettet da han fikk en ny innskytelse. Han aktiverte oversettelsesprogrammet igjen. Kanskje han ville ha mer flaks med navnet på den som hadde pusset drapslaget på Lorelei og ektemannen? Han kremtet litt for å rense halsen, og uttalte navnet som Dansken hadde gitt dem.

«Tyasjiki». Translatørwaren fant ingen treff på russisk, men forslo en gresk jogurt-dressing og en sørasiatisk fjesside. Daniel stod og funderte litt, og endret på den lyse, norske sji- lyden i midten av navnet, ved å flytte den bak i munnen og legge hardere trykk på den.

«Tyachiki.» Intet resultat. Han begynte å flytte sji- lyden gradvis fremover i munnen. Da den lå midt i ganen og produserte en blanding av en stemt shi- og en zhi, spurte waren om han mente Tyazhiki og stavet ordet på skjermen for ham. Daniel tappet lett på ordet med en finger og hentet opp etymologien. Skyggefolk.

Det var ikke et navn. Han gjorde et generelt søk og fikk lusne 31 treff. Blant treffene var en bok av Finckenauer & Waring fra 1998, som kunne fortelle at Tyazhiki var et navn på papirløse borgere i de gamle sovjetrepublikkene. De var spøkelser i systemet. Etter Sovjetunionens sammenbrudd på begynnelsen av 1990-tallet, ble mange skyggefolk eksportert til Europa og USA som torpedoer og drapsmenn for den russiske mafiaen. Daniel bannet i frustrasjon. Å kalle seg Tyazhiki forteller mye om hva en er, men fint lite om hvem man er.

Han skannet raskt gjennom resten av treffene, og fant Skyggefolket nevnt i en amerikansk senatsrapport fra 1996.

Ifølge etterretningskildene deres, talte russiske mafiaorganisasjoner som de Moskvabaserte Izmailovskaya og Solntsevskaya bratva mange tusen medlemmer. Etter sovjetregimets fall, rekrutterte bratvaene aggressivt blant horden av brått arbeidsledige agenter og offiserer fra etterretningsorganisasjoner som KGB, forløperen til dagens FSB. Alle hadde profittert stort på leiemord, utpressing, narkotikahandel og infiltrering av det legitime næringslivet. Etter det hadde de på skremmende kort tid ekspandert til å bli internasjonale forbrytersyndikater.

Bratvaene var uten tvil en type organisasjoner som med letthet kunne mobilisere og smugle et drapslag gjennom den norske grensekontrollen, og med alt de kunne trenge av både hard- og software for å gjennomføre en operasjon. Spørsmålet var bare hvorfor? Motivet lå fremdeles begravet i mørke. Det eneste han visste med sikkerhet, var at målet deres hadde vært å transportere Lorelei ut av landet, og at det lille de hadde akkumulert av indisier og bevismateriale pekte mot den russiske underverdenen. Det, og så en idé om Tyazhikis alder.

Det fantes ingen Google-treff på sovjetiske Skyggemenn etter slutten av 90-tallet, så det var åpenbart at begrepet ikke var i bruk lenger. Trolig hadde det dødd ut sammen med unionen som i sin tid hadde skapt det. Det, eller etterhvert som Tyazhikienes voldelige karrierer ubønnhørlig førte deres liv på jorden til korte, brutale endelikt.

Mannen han jaktet på måtte være en av de siste, en levning fra den kalde krigens verden. Hvis Skyggemannen var i tenårene da SSSR la inn årene, ville han i dag være et sted i femtiårene, eller eldre om han hadde vært et sted i tyve- trettiårene. Nåvel, en mannlig russer mellom femti og graven var lettere å lete etter enn en som befant seg et sted mellom krybben og graven.

Daniel brettet sammen nettbrettet og dyttet det ned i innerlommen på den regnvåte frakken sin. Det hadde vært en natt for monstre og mørkemenn. Han satte seg inn i e-bilen med et gjesp. Det var på tide å sprette tilbake over trollstien mens det fremdeles var mulig å tilrane seg noen få timer med nattesøvn.

2
Død manns hånd

Daniel gjespet så hardt at det kjentes ut som om kjeften hans holdt på å revne.

Dag humret ved siden av ham i heisen. «Dårlig med skjønnhetssøvn i natt?»

«Det vet du godt, din jævla unnasluntrer.»

Daniel følte ikke for å fortelle at han hadde ligget og stirret opp i taket til langt ut på morgenen, mens nattens erfaringer kvernet rundt i skallen hans.

Han visste ikke om det var generell søvnmangel, eller den merkelige ordvekslingen med Lorelei som hadde holdt ham våken. Uansett hva det var, hadde han våknet opp til alarmklokkens hyl med halvereksjon og sprengt blære etter et velsignet kort mareritt der han svømte febrilsk mot en nær, men fjern elvebredd mens noe prøvde å trekke ham under. Var det Vodanoy som hadde invadert drømmene hans, eller var det bare hans gamle nemesis i ny ham? Daniel gav faen. Han var drittlei eventyr.

«Og du vet godt at den skyldiges søvn er som balsam for den grunne sjelen min, spesielt når den nytes i armene til min hulde viv», svarte Dag uten å vise det minste tegn til dårlig samvittighet.

«En vakker dag kommer det derre ‘kjerring & legitime lausunger’- alibiet ditt til å eksplodere i trynet ditt», kastet Daniel tilbake med et trøtt, godlynt grynt. Han hadde jo egentlig ingenting å klage over. Ting gikk på skinner.

«Hei! Du burde falle på kne og kysse ringen på fingeren, for uten den ville vi begge ha stått på bar bakke», svarte Dag idet heisen stanset.

«Etter Dem da, herr Ringskrømt», gjespet Daniel og trasket inn på drapsavdelingen etter kollegaen. Den nye arbeidsdagen deres startet ikke før klokken tolv. Etter de siste lange arbeidsdagene, den siste nattens lille eventyr ikke medberegnet, hadde de blitt pålagt fire timers tvungen avspasering. Politietaten foretrakk å la de døde ligge tause og vente på rettferd i likfryserne sine, fremfor å måtte betale ut en eneste unødig euro i overtid. Normalt ville han ikke ha brydd seg. Han trengte ikke de ekstra inntektene, og en anledning til å få sove ut var alltids velkommen. Det var en vane han hadde tatt til seg i legionen. En erfaren soldat tok seg en blund så raskt anledningen bød seg, for en kunne aldri vite hvor lang tid og hvor mye blodslit det kunne bli til neste gang man fikk sove.

Denne gangen var det annerledes. Den pålagte Ole Lukkøye-tiden gjorde at saken mistet en god del av det sårt tiltrengte momentumet de hadde bygget opp. Daniel visste at første punkt på inspektør Holms dagsorden, i den nå tapte morgenen, ville vært å oversende all dokumentert saksinformasjon til KRIPOS-ugla. Noe annet ville ha blitt tolket som ordrenekt.

Det var heller ikke noe poeng i å prøve å holde noe av informasjonen tilbake, for KRIPOS ville allerede ha gått gjennom alle relevante saksdata og referanseopptak som Innsatsgruppe Charlie hadde generert siden etterforskningen startet. Det lille forspranget de hadde opparbeidet seg var nesten borte.

Unntaket var den uformelle informasjonen som Daniel selv hadde sanket inn i løpet av nattens lille sykebesøk. Foreløpig hadde han ikke delt det han visste med andre enn Dag, og sammene hadde de bestemt seg for å sitte på det de visste om Dyedushka Vodanoy og Tyazhiki inntil videre. Det kunne gi dem verdifullt skyts mot djevlene ved neste korsvei.

Tim og Merdad satt i båsene sine og spiste lunsjen sin ut av grovt, grått hamburgerpapir med svake trykk av små, gule måkevinger. Da Merdad så Dag og Daniel nærme seg, plukket han opp en interntelefon og tastet inn et nummer, mens han tørket vekk dressing fra munnvikene med burgerpapiret.

«De er her», mumlet han i røret og la på.

«Nå, er fanklubben på besøk?» spurte Dag.

Tim slengte restene av burgeren sin i søplebøtten. «De har vært i møte med Holm siden klokken ti.»

«Hva, er vi ikke invitert? Det var da uhøflig.»

«De vil vel stappe den etablerte sannheten ned i halsen på Holm og tvinge henne til å svelge unna før de dikterer partilinjen til oss menige fotsoldater», svarte Merdad og slapp den halvspiste burgeren sin ned i en resirkuleringsbøtte. «Kaffe?»

De var halvveis nede i kopp nummer to før inspektør Holm omsider kalte dem inn på teppet. Ugla, rettere sagt Ivar Jakobsen, tronet på plassen hennes ved enden av bordet. Han var flankert av de to KRIPOS-kråkene sine. Brita Holm satt i stolen rett ovenfor ham, så nærme det okkuperte høysetet sitt som det var mulig for henne å komme uten å be Ugla dra pokker i vold. Hun så ut som om hun var nær ved å spytte gråstein. En eldre, gråhåret mann i svart dress satt på Daniels vante plass. Det oste politisk byråkrat av Dressen. Og noe annet, noe kjent. Daniel og resten av Innsatsgruppe Charlie subbet inn forbi dem og satte seg mutt ned på de ledige stolene i den andre enden av rommet. Da de alle hadde kommet til orden, tok Ugla ordet etter et lite nikk fra Mannen i svart.

«Fint. Alle er samlet.» Ugla nøt åpenbart å ha all oppmerksomhet i rommet rettet mot seg. «Det er på tide å avslutte den offisielle delen av denne spesielle saken.» Drapsetterforskerne nederst på bordet ranket seg over det uvanlige ordvalget. Mente Ugla at de skulle fortsette med en uoffisiell etterforskning, eller var det den endelige kroken på døra?

«Vi har en sak som for den offisielle etterforskningens vedkommende går i full sirkel og biter seg selv i halen», fortsatte han fornøyd. «Etter en gjennomgang av de relevante saksopplysningene, har KRIPOS stadfested at de særdeles brutale drapene i Tungaten og på Pilestredet Park er resultat av et internt narkotikaoppgjør. Trond Alfheim, en tidligere voldsdømt kriminell, har brukt utestedet sitt, Fire Below i Grensen, til å hvitvaske inntekter fra utstrakt narkotikaomsetning. Dette er dokumentert gjennom nattklubbens regnskap. For å ha generert inntektene på lovlig vis må klubben ha hatt hundre prosent belegg 24/7 siden Alfheim tok over stedet for syv år siden. Brorparten av overskuddet fra Fire Below har han og hustruen, Lorelei Mansika, tatt ut i lønn og personlig utbytte for å holde seg med en takleilighet i Pilestredet Park, den samme adressen der liket til Alfheim ble funnet på mandag. Det avgjørende beviset for organisert narkotikakriminalitet var funn av en kilospakke med rent heroin i en safe på utestedet. Blod i fingeravtrykk på heroinpakken stemmer overens med DNA fra NN, det inntil videre uidentifiserte lik nummer to, som ble funnet i Alfheims dekkleilighet i Tungaten 113 på Grorud. NN kan således knyttes til Alfheims organisasjon. Dekkleiligheten har åpenbart blitt brukt som en mottakssentral for kontanter fra narkotikaomsetning, som deretter har blitt hvitvasket gjennom kassaapparatene og regnskapene til klubben deres. NN var trolig Alfheims samarbeidspartner i denne prosessen. Det faktum at NN ble myrdet rett etter torturdrapet på Alfheim, gir en kontekstuell forbindelse mellom drapene som underbygger denne påstanden. Videre tyder blod og skjødesløs håndtering av heroinpakken på at det oppstod en konfrontasjon mellom Alfheim og leverandørene hans. Akkurat hva som har skjedd er uvisst, da alle involverte er døde. Det vi kan slutte, er at som i all narkotikakriminalitet ligger pengemotivet i bunn. Leverandøren og hans menn kidnappet først Lorelei Mansika på gaten. Deretter bemektiget kidnapperne seg en PS-ARU uniform for å trenge inn i sikkerhetsenklaven Pilestredet Park. Der ble Alfheim torturert til å oppgi hvor hustruen Lorelei Mansika hadde gjemt kontantene deres, og deretter lokaliteten til tellesentralen hans i Tungaten. Deretter reiste kidnapperne videre østover til Prosjektområde Nordøst med Lorelei Mansika – for ikke å glemme det andre gisselet Everhart Keyzer, tidligere sikkerhetsvakt for PS-ARU på Pilestredet Park. Vel inne i prosjektområdet rekrutterte de 3S, en gategjeng i Sone 2, til å hjelpe dem å rømme landet med vitnet Lorelei Mansika.»

Ugla stoppet den langtrukne monologen sin lenge nok til å få igjen pusten før han fortsatte. «Vitnet er ennå ikke avhørt, men vi vet at standard MO for slike kidnappinger er å tvinge offeret til å overføre det som måtte være av penger på bankkontoene sine til en konto som kidnapperne disponerer. Deretter blir offeret som regel eliminert for å skjule alle spor. Det var et rent lykketreff at Dag Hansen, med assistanse av Daniel Acosta Berg, greide å spore opp kidnapperne før de rakk å forlate prosjektområdet, samt at DELTA rakk å aksjonere før de fikk tatt livet av offeret sitt. Alle gjerningsmennene ble drept i selvforsvar under aksjonen, noe som er bekreftet av det uavhengige vitnet Preben Sørensen. Keyzers levninger ble funnet på et av PNØs likhus oppe på Lahaugmoen i går kveld, og med det er alle savnede og døde redegjort for.» Ugla lente seg tilfreds tilbake. «Spørsmål?»

Han ble møtt med dørgende stillhet. Ingen av dem ønsket å være første mann ut til å påpeke de logiske hullene i det svake resonnementet hans.

Daniel kikket bort på inspektør Holm, som fremdeles satt og kokte i stolen sin. Hvorfor gjorde hun det? Dekretet fra KRIPOS førte samtlige av drapene pent opp i oppklaringsstatistikken hennes, og frigjorde ressurser til andre, mer ordinære saker. Selv om hun ikke likte konklusjonene Ugla hadde servert innsatsgruppen, burde hun, klamt klapp på skulderen fra spøkelsesskvadronen eller ikke, være glad for å få lagt saken bak seg.

Svaret på det spørsmålet viste seg å ligge hos Mannen i svart, og det lot ikke vente på seg. Da stillheten i rommet hadde strukket seg langt nok, begynte Dressen å snakke rett ut i luften.

«Terminer referanseopptak. Sperr all inn- og utgående kommunikasjon.»

Det var ikke Politiwaren, men SASI som kom med den øyeblikkelige responsen.

[Stemmeautorisasjon PST-sjef Harald Morland. Nivå alfa: Verifisert.

E-boble initiert.]

Den harde tausheten fra politifolkene i IC var til å ta og føle på. Faen, tenkte Daniel for seg selv. Nå kom dommen. Han kikket bort på Tim og Merdad, som pleide kaffekoppene sine med tause miner mens de prøvde og feilet i å virke totalt uinteresserte i begivenhetenes gang.

Holm skulte fremdeles olmt bort mot Ugla og Morland, mens Dag stirret nervøst ned i bordet og lekte med silkeslipset sitt. Daniel forstod dem godt.

Tilstedeværelsen av en Ravn fra Politiets sikkerhetstjeneste var i seg selv et dårlig varsel, for det innebar at politikk hadde kommet inn i bildet, og det det faktum at det var selveste PST-sjefen innebar at det var snakk om storpolitikk.

I det perspektivet var ingen av de gemene politifolkene der inne, ham selv inkludert, ikke noe annet enn anonyme offerbrikker.

PST-Ravnen lot et kaldt åtselblikk sveipe sakte over de tause folkene rundt bordet. Daniel utholdt mønstringen med et tomt paradeblikk. Han kunne ha sverget på at ravneøynene dvelte en liten evighet lenger på ham enn de andre kollegaene. Da Morland var ferdig nikket han for seg selv, som om han der og da kom frem til en uunngåelig konklusjon. Det var ikke annet enn rent spill for galleriet. «Har dere noen spørsmål nå som den formelle delen av møtet er over?»

Holm så på armbåndsuret sitt og trommet utålmodig på bordplaten med fingrene. Tim og Merdad rørte rastløst på seg, og så ut til å ønske seg langt i helvete bort der ifra. Dag sluttet å fomle med slipset sitt, men fortsatte å stirre ned i bordplaten. PST-sjefen nikket nok en gang fornøyd for seg selv, og skulle til å fortsette monologen sin da Dag brøt stillheten med et stille kremt.

«Hva med den som faktisk utførte drapene på Alfheim og NN?» spurte han i en noenlunde stødig stemme.

Daniel slapp løs et stille sukk av lettelse. For å ro planen trygt i havn, var det vitalt at Dag viste lederegenskaper.

Dag svarte på sitt eget retoriske spørsmål før noen rakk å stjele ordet. «Vedkommende er jo fremdeles på frifot sammen med en håndfull medvirkere.»

Morland lot ikke til å la seg affisere av Dags utbrudd. I stedet slo han ut med en arm i en inviterende gest mot ham. «Utbroder.»

«NN ble funnet med avklipte fingertupper, og han ble myrdet flere timer etter Alfheim.» Dags stemme ble mer selvsikker nå som katta var ute av sekken, og han fosset videre. «Teorien deres er at drapsmannen er et medlem av det kidnappingslaget som ble eliminert da de motsatte seg arrest inne i Prosjektområde Nordøst. Hvordan kan det da ha seg at blodige fingeravtrykk med DNA-profilen til NN ble funnet på en heroinpakke i Fire Below etter at han ble myrdet? Drapsmannen må ha skilt lag med drapslaget etter drapet på NN før de kjørte videre østover og inn i prosjektområdet med Mansika og Keyzer. Det er bare en ukjent tredjepart som kan ha greid å reise ned til sentrum fra Grorud med NNs avklipte fingertupper og så plante fingeravtrykkene hans samtidig med heroinen.»

Ugla avbrøt ham med et fnys. «Du kan ikke utelate at det er en mulighet for at NN kan ha hatt en eller annen blødningsskade tidligere, og på den måten ha overført blod på fingeravtrykkene da han la heroinpakken inn i safen på Fire Below.»

Dag lot seg ikke feie av banen så lett. «Og etterlot seg en kilo ren heroin i en ulåst safe? Kom igjen! Det var bare avtrykk av fingertupper på pakken. I tillegg ser de ut til å ha blitt plassert tilfeldig rundt omkring på pakken. Normal håndtering ville ha etterlatt seg et mer naturlig gripemønster, med avtrykk av håndflater og så videre. Det er åpenbart en plantejobb. Selv en blind idiot kan se at heroinligahistorien er designet for å lure politiet ut på bærtur, og samtidig skjule de egentlige motivene deres. Har du problemer med å fatte det, kan du jo ta en prat med en forsvarsadvokat og høre hvordan teorien din ville fare i retten. Den holder bare fordi dere i KRIPOS påstår at alle er døde, og ikke kan tilbakevise de absurde påstandene deres.» Dag rettet en anklagende pekefinger mot Ugla. «Det er vel unødvendig av meg å understreke at siden bevisbyrden ikke understøtter organisert kriminell virksomhet angående drapene på Alfheim og NN, bør etterforskningen automatisk falle tilbake inn under drapsavdelingens domene.»

«Hør, hør», sa Daniel for å demonstrere enighet med Dag, og ble støttet av et mumlende ekko fra resten av drapsetterforskerne.

Morland klappet hendene sammen. «OK, folkens, kom til orden! Vi er alle på samme side, er vi ikke? La oss følge Hansens resonnement. Du påstår at drapsmannen er på frifot sammen med flere medhjelpere. Hvor har du funnet disse?»

«Drapslaget disponerte en limousin fra bilflåten til Boerboomgruppen. Vi har ennå ikke etablert om det finnes medvirkere i bedriftsorganisasjonen deres eller ikke. Dessuten ble det med overveiende sannsynlighet brukt avanserte militære antisensorlasere mot kameranettet i sentrum, for å skjule ingress og egress under infiltreringen av Pilestredet Park sikkerhetsenklave. Laserne kunne teoretisk sett ha blitt fjernaktivert, men de må ha hatt noen til å fjerne dem etterpå. Om ikke drapsmannen selv stod for dette, er det, foruten bakmannen Tyasjiki, snakk om minst to til fire ukjente individer.» Dag stoppet opp og la an en funderende mine. «Hvis da ikke denne Tyasjiki og drapsmannen er en og samme person», la han til.

PST-sjefen holdt opp en hånd og Dag klappet igjen. «Vi ønsker at disse individene skal tro de har sluppet unna.» Han nikket mot Holm. «Inspektør Holm her, skal sende ut en hypermediemelding som støtter vår versjon av sannheten. PR-avdelingen har allerede redigert sammen noen utvalgte audiovisuelle opptak fra drapsstedene, samt fra DELTA-aksjonen i Sone 2, som garantert vil appellere til de sensasjonshungrige nyhetsnettverkene i skyen. Hun skal også gi intervjuer der hun bekrefter at saken anses som avsluttet. Planen er at dette vil få målene til å slappe av, senke skuldrene, og dermed gi oss tid til å finne frem til dem.»

Daniel greide ikke å holde seg lenger. «Hva skjer med Lorelei Mansika? Hun er det eneste levende vitnet som kan utfordre den offisielle versjonen av hva som har skjedd.»

«Hun vil bli overført til et vitnebeskyttelsesprogram så lenge trusselen mot henne fremdeles eksisterer.»

Det var ren manipulasjon. Hverken KRIPOS eller PST var interessert i å yte noen rettferdighet til hverken døde eller levende. De var kun ute etter å nøste opp Tyasjikis nettverk for å se hvilke andre eksotiske storfisker de kunne hale opp fra dypet sammen med ham. Det var til å forvente av dem. Det var dette de eksisterte for å gjøre – vel å merke så lenge det tjente nasjonale eller unionspolitiske interesser. PST-sjef Morland representerte disse interessene, og brakte med seg en uviss politisk dimensjon, der individuelle skjebner lett kunne ende opp som ofre på alteret til det såkalte felles gode.

Det fantes bare en organisasjon som trumfet KRIPOS, og det var Politiets sikkerhetstjeneste. PST drev med spionasje, kontraetterretning og antiterrorvirksomhet. Virkeområdet deres strakte seg fra skyggeboksing med statlige og halvstatlige organisasjoner til ren industrispionasje. Deres var en paranoid verden på grensen mot det schizofrene, der ingenting ble antatt å være det det gav seg ut for, og sjelden var det. Daniel følte aversjon mot at Morland i det hele tatt var tilstede, for deretter ville det nesten bli umulig å skille løgn fra sannhet og halvsannheter. Det eneste han visste med sikkerhet, var at i hierarkiet til den utøvende statsmakt, satt både ham selv og kollegaene hans nederst på rangstigen, og ville være de første til ofres for å fremme KRIPOS’ og PSTs ukjente agendaer. Det mest foruroligende av alt, var det faktum at øksa ennå ikke hadde falt ned på nakkene deres. Det kunne bare bety at PST av en eller annen grunn ønsket å kamuflere kontraetterretning som politietterforskning.

Dette er ikke bra, tenkte Daniel. Det var en jævla katastrofe. Holm og hennes to medkonspiratører i Dag og ham selv hadde opprinnelige planlagt å bruke Dags familieforbindelser for å presse KRIPOS til å la dem fortsette, om enn bare i offentlig øyemed, å lede etterforskningen videre, slik at de kunne utnytte de gode karrieremulighetene som saken bød på. Om de greide å få til det, ville politiledelsen velsigne overføring av ytterligere personell til IC. Flere etterforskere betød økt prestisje, spesielt om samarbeidet med KRIPOS førte frem til suksess – og prestisje var en kapital som kunne brukes til å klatre oppover i tjenestegradene. Alle ville vinne. Avansement for alle sammen.

Daniel brydde seg egentlig ikke om forfremmelser, men de andre to ville neppe ha latt seg overtale om han fortalte dem sannheten. Han trengte å fortsette jakten. Den var … gøy.

Planen hadde vært god som gull, men det var før PST materialiserte seg i saksbildet. Det hadde ikke engang falt dem inn at Ravnene kunne være interesserte i en smuglerliga da de hamret ut sin lille konspiratoriske plan, så det var ikke rart at inspektør Holm hang med nebbet. De hadde spunnet sitt eget nett og fanget seg selv i det.

Han så bort på Dag. De hadde rigget kortstokken så godt som det lot seg gjøre. Alt hang på ham nå, og det var for sent å gjøre noe annet enn å spille ut den hånden de hadde gitt seg selv. Spørsmålet var om de kunne tilpasse seg den endrede situasjonen. Daniel lente seg tilbake med et innvendig sukk. Det var ingen annen råd enn å ta det som måtte komme på strak arm. I en verden der kontakter er alt, er det hvem som kjenner hvem og utestående tjenester som avgjorde om det ble suksess eller ikke.

Morland satte ord på tankene hans. «Dere har sikkert nå forstått at nasjonale sikkerhetsinteresser har kommet inn i bildet. Alt dere trenger å vite, er at dere tjener de samme interessene ved å gjøre jobben deres. Etter anmodning fra Justis og sikkerhetsdepartementet, har politidirektøren … gått med på å la de aktive etterforskerne i Innsatsgruppe Charlie inngå som en spesialenhet underlagt KRIPOS for å løse denne spesifikke saken. Grunnen til at jeg er her, er at vi har grunn til å tro at femtekolonner bruker sluseprosjektet i Drøbaksundet til å smugle inn komponenter til produksjon av giftgass og eksplosiver til landet. Hvis det er slik at denne … Tyasjiki opererer gjennom det samme området, kan han være mannen som fører oss til femtekolonnene. Siden femtekolonnene vil brenne alle broer og fordufte ved det minste tegn til at vi snuser rundt slusene, er det formålstjenlig å kamuflere hva vi egentlig driver med som en annen type etterforskning, ikke som følge av drapene på Alfheim, NN og Keyzer, men drapene som oppstod under … narkokrigen i Prosjektområde nordøst. IC vil følgelig fungere som operativ enhet på bakken, og rapportere til KRIPOS, som igjen rapporterer til meg. Når dere er klare til å foreta arrestasjoner og opprulling av smuglernettverkene, får IC drapsmennene, KRIPOS narkonettverket og PST femtekolonnene. Alle vinner. Unntaket er om denne Tyasjiki, som Dag Hansen her spekulerte om, og drapsmannen er en og samme person. Da går han til KRIPOS og IC sitter igjen med svarteper. Jeg vil anbefale at det ikke blir tilfelle.»

Morland sendte Dag et overbærende smil. «Siden Dag Hansen har vært primæretterforsker på saken så langt, er det tatt en beslutning om at han skal fortsette i samme rolle. Hansen, du forfremes herved til taktisk feltleder med rapporteringsplikt til inspektør Holm, som fungerer som liaison til KRIPOS. For å sørge for at de daglige rutinepliktene til IC ivaretas, skal gruppen forsterkes med overføring av personell fra andre innsatsgrupper.»

Med det var loven knesatt. Spesialenheten var en vits. IC skulle gjøre all jobben, bære all risiko, og dele æren for en eventuell suksess med KRIPOS, om det da ble noen ære å dele på i det hele tatt.

Daniel var uansett fornøyd. Så langt hadde de oppnådd alt de ønsket seg. Holm fikk flere folk under seg, Dag fikk en mulighet til forfremmelse, og selv fikk han fortsette jakten. Komplikasjonene som PST’s involvering førte med seg, gav bare litt ekstra krydder på tilværelsen. Han kunne ule av glede.

3
Omgruppering

«Hva faen, Dag?» Inspektør Holm greide ikke holde oppbygd vrede tilbake i et eneste sekund lenger. IC hadde sittet sammen med KRIPOS og PST utover ettermiddagen og diskutert en dominorekke av strategier, og da møtet endelig var over, forlot de politihovedkvarteret i samlet tropp under påskudd om at de skulle ta seg en øl for å markere anledningen. Hun hadde tenkt å vente med å stille både ham og den ustabile kollegaen hans til veggs til de var vel fremme på Asylet, et serveringssted i et vernet bygg på Grønlandsleiret noen hundre meter lenger ned i gaten, men nok fikk faen meg være nok.

Sjokket over å oppdage at PST på en eller annen måte var involvert i maktintrigen deres, hadde for lengst gått over i et ulmende raseri, og nå krevde rødtoppgenene sitt. «Du sa ingenting om at det var noen risiko for at Ravnene skulle blande seg inn i vårt anliggende! Hadde jeg visst det, ville jeg ha bedt dere begge dra pokker i vold da dere presenterte den banale intrigen deres.» Innerst inne visste at hun selv hadde vært den sterkeste pådriveren, men akkurat nå føltes det riktig å dytte ansvaret over på noen andre.

Hun tuppet irritert til en av gjørmeklumpene som lå strødd utover det provisoriske fortauet de fulgte. Støvelen hennes gikk rett gjennom den vætemettede klumpen, og en skur av gjørme danderte seg over bukseleggene hennes. Hun rødmet og slengte ut nok et «faen» mens hun prøvde å børste bort den verste skitten.

«Se, mamma er sint på duttebassen sin!» lo Tim Lavett fra plassen sin bakerst i prosesjonen. Han ble belønnet med dårlig skjult latter fra Merdad og Daniel.

«Nå skal du passe den svære kjeften din, Daniel!» freste Holm. Daniel klappet klokelig igjen mens Merdad bare lo hardere.

«Ansiktet ditt kler rødt, inspektør», slengte han fremover i rekken.

«Hold kjeft alle sammen bak der! Dette er like mye deres problem som det er mitt, og vi har alle ‘herr gode familieforbindelser’ å takke.»

«Jeg hadde ingen anelse om at det politiske politiet var innblandet før jeg kom inn på møterommet», protesterte Dag mens de svingte inn gjennom et portrom og kom inn i en gammel, brolagt vogngård som var konvertert til uteservering. Holm førte an bort til et ledig langbord som stod parkert under et telttak i den regntomme bakgården.

«Si meg, Dag» spurte Holm, «snakket du faktisk med svigerfamilien din, eller lot du kona di stå for den biten også?»

Nå var det Dags tur til å rødme.

«Innertier, sjef!» Merdad holdt opp fem fingre og ropte «Pils!» til en servitør som hadde stukket hodet ut av den lave døra til vertshuset i respons til alt ståket de lagde. Hun gav han et kort nikk og forsvant inn gjennom døren igjen.

En rød Dag kremtet ubekvemt. Holms verbale piskesnert hadde truffet et ømt punkt, og latteren fra kollegaene fortalte ham at de alle var klar over det.

Han hadde vært i midten av trettiårene da han først traff Kristine Hovset, kvinnen som kom til å ende opp med å bli kona hans. Det hadde vært midt under det verste kaoset og opptøyene etter immigrasjonsbølgene – en tid da sosiale grenser og verdier hadde vært i fri flyt, og folk hadde hatt nok med å komme seg helskinnet gjennom hverdagen. De hadde ventet med å gifte seg til tingenes tilstand begynte å stabilisere seg rundt den nye normaliteten.

Da var han allerede i begynnelsen av førtiårene, og attpåklatt nummer to godt på vei. Da det ble klart at Dag nå var et fast innslag i familien, hadde hans relativt ferske svigerfamilie ikke nølt med å gjøre det klart for ham at en simpel DELTA-kriger ikke var bra nok for kona hans. Kristin Hovset Hansen hadde heller ikke kommet med noen høylytte protester mot de nye kravene som familien hennes nå reiste mot ektemannen, for det var ikke noen hvilken som helst familie det var snakk om.

Rett etter etableringen av interimregjeringen hadde Bård Hovset, den ferske svigerfaren hans, endt opp som departementsråd i Justis og sikkerhetsdepartementet – og tilfeldighet eller ikke, rett etter ble hans bror Roar Hovset på mirakuløst vis utnevnt til politidirektør over den enormt oppsvulmede politietaten. Roar Hovset var den statlige angrepshunden som på godt og vondt skulle holde samfunnet i tømmene under den sentralplanlagte Omstruktureringen, og han hadde demonstrert over enhver tvil at han hadde de rette personlige kvalifikasjonene til å få det til.

Daniel visste at Dag knapt hadde fått ringen på fingeren før han ble overført fra DELTA til drapsavsnittet. I realiteten var det snakk om en forfremmelse, da dette åpnet for en karrierevei som teoretisk sett kunne ende opp ved politimaktens tinder. Som drapsetterforsker ville han lettere få befatning med høyprofilerte mediesaker. Dette ville igjen fungere som et springbrett for videre avansement, vel å merke etter et passelig troverdig antall år i trofast tjeneste.

Nå hadde Dag allerede gått et par år på overtid i sin nåværende stilling, og Hovsetenes tålmodighet var tynnslitt.

Personlig mistenkte Daniel at dette også var grunnen til at IC var kronisk underbemannet. For Dags vedkommende økte dette sjansen for å få tildelt en av de sjeldne sakene som greide å lage bølger i mediestøyen. For den ærgjerrige Holm hadde det samme betydd kroniske frustrasjoner. Hun kunne ikke skvise ut Dag uten å vekke det evige fiendskapet til hans beskytter i politidirektør Hovset. Den eneste måten å bli kvitt Dag på, var om hun på et eller annet vis kunne finne en måte å dytte ham frem og opp på, og nå hadde det skjedd med potensielt katastrofale ringvirkninger for alle rundt ham.

Nåja, deres umiddelbare problemer var uansett over for den dagen, og neste morgen ville bringe det den ville bringe. Dag hadde allerede fått mediesaken sin, og Holm ville få de ekstra folkene sine.

«Jeg møtte svigers og broder’n hans over et par drinker i går kveld», fortsatte Dag i en likegyldig tone som glattet over det harde faktum at han glatt refererte til to av de mektigste byråkratene i landet. «Begge tente på idéen.»

Han og så lettere skyldtunget, men ikke for lett, bort på Holm. «Jeg presenterte den som min egen slik at de ikke skulle mistenke at andre krefter var involvert, men tro at det var et egenkomponert komplott. De mente at det var en smal sak å legge press på KRIPOS for å la dem involvere oss i den videre etterforskningen, spesielt med tanke på at drapsmannen ifølge vårt eget etterforskningspor fremdeles er på frifot. Roar, unnskyld, Politidirektør Hovset, mente at det ville holde med å si at saken ‘hadde kommet ham for øret’, og at han ville bli ‘svært misfornøyd’ om at vi som primæretterforskere ikke skulle få avslutte saken etter at vi først har gjort ‘så store fremskritt’. Dette er tross alt noe han teknisk sett har rett til å kreve. Dessuten er ikke KRIPOS idioter. De ville raskt fatte den internpolitiske sammenhengen og se seg tjent med å føye ham. Det vil rett og slett ikke være lønnsomt for dem å irritere politidirektøren og ‘krefter’ i Justis- og Sikkerhetsdepartementet, når de heller kan jatte med, og samtidig vinne fremtidig godvilje fra dem. Ingen av dem nevnte PST med et eneste ord. Jeg tror ikke engang at tanken på Ravnene kunne fatte interesse i saken streifet noen av oss.»

«Historien om femtekolonner og illegal kontrabande hørtes da plausibel ut», kommenterte Tim.

«Det er det som er problemet.» Brita Holm trakk litt på det. «Vi har ingen mulighet til å finne ut av om PST-sjef Morland snakket sant eller ikke. For alt vi vet, kan PST-Ravnen ha til hensikt å lede oppmerksomheten vår bort fra hva det nå enn måtte være som de egentlig er ute etter. Femtekolonneteorien kan derfor like godt være en måte å lede etterforskningen bort fra noe, som til noe.»

«Du har helt rett, sjef», sa Daniel. «Nå er vel saken slik at vi inntil videre ikke har noe annet valg enn å følge den kursen de har staket ut for oss. Så langt harmonerer den da i det minste med våre egne mål.»

«Vi får bare håpe på at det vil vare saken ut», svarte hun tørt.

«Jeg skal rådspørre meg med slekta i kveld», sa Dag og ble taus da servitøren dukket opp med halvliterne deres.

Merdad nikket mot ham. «Prinsen betaler», sa han med et flir. «Nå som du er på vei oppover i rekkene, må du venne deg til å kjøpe deg venner. Like greit å begynne nå med en gang.»

Dag sukket tungt og fisket frem betalingskortet.

Tim løftet glasset sitt i en skål. «Ave Caesar.»

«Nå trenger vi bare litt brød og sirkus», svarte Merdad og løftet glasset sitt sammen med de andre gladiatorene.

Holm slapp løs en kort, hard latter og drakk dypt av glasset sitt. «Dere får nøye dere med morgenbrød, for i morgen starter sirkuset for alvor.»