Esben Kobberstad

Mordvarger

Del II.5:

Vodanoy

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign: Bookcoverzone.com

Tilrettelagt for ebok aveBokNordenas

ISBN 978-82-93750-15-4 (ePub)

ISBN 978-82-93750-05-5 (trykk)

Kontakt:ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Lev blant ulvene,
og du vil lære å ule som en

RUSSISK ORDTAK

Prolog:
Kjære hjem

«Jævla hore!» Raseriutbruddet runget gjennom den kalde, møkkete leiligheten, etterfulgt av et klask av åpen, hårete hånd mot blekt kinn. Patetisk kvinnegråt fylte den korte, sjokkerte stillheten som fulgte slaget inne på soverommet. Det vanlige morgenritualet var i gang.

Guttungen hadde for lengst gjort sin faste retrett bort til hjørnet under kjøkkenvinduet. Nå satt han på gulvet og stirret så hardt på de utslitte sidene i bildeboken, den eneste han eide, at det kjentes ut som om hodet holdt på å eksplodere. Det var en håpløs øvelse å søke tilflukt i de velkjente, enkle bildene.

Det høylytte raseriutbruddet fra soverommet fikk klumpen av knugende redsel til å vokse med rykk og napp i brystet hans, helt til han ikke lenger greide å kontrollere skjelvingen i hendene som holdt boken åpen i fanget sitt.

Han prøvde å kompensere for skjelvingen ved å stirre enda hardere på bildene. De svømte ut av fokus, og en bankende hodepine tok deres plass. Det var som å få røyken fra søppelfyllingene utenfor byen i øynene. De begynte å renne, og verden ble som en sviende smørje av grått og svart.

Samme det. Når Hånda gjorde seg ferdig med moren hans inne på soverommet, ville det bli Drittungens tur. Verst var det når det ikke var mer sprit i huset, og nå fantes det ikke en dråpe igjen.

Det var derfor han hadde satt seg bort i hjørnet. Det var ikke noen vits i å prøve å gjemme seg for Hånda. Da ble det bare verre.

Nå kunne han i det minste se Den komme.

1
Hånd over hode

Drittungen løp ned trappa så raskt som de forræderriske bena hans greide å bære ham. For hvert eneste steg måtte han støtte seg mot det vaklevorne gelenderet for å holde seg på bena. Hvert eneste steg sendte sjokkbølger gjennom den spinkle kroppen hans, og forsterket den tunge, numne bankingen i det venstre kinnet hans, og sendte pulser av smerte fra tinningen og inn bak øynene hans. Det var likevel ingenting i forhold til den stikkende følelsen inne i brystet hans. Drittungen stoppet opp mens han hev etter pusten, og dro opp den skitne ullgenseren sin for å inspisere skadene.

De blågule blodsutredelsene på ribbeina hans var dekket med ferske blåmerker etter gårsdagens omgang. Han kunne bare håpe på at ingen av dem var brukne.

Vanligvis greide han å dukke unna eller løfte armene i tide til å verge seg for den verste vreden i Håndas tunge slag, for som regel pleide hustyrannen å fyre seg opp over en eller annen bagatell før slagene begynte å hagle.

Den dagen hadde det vært annerledes. Han hadde ikke sett de vanlige varseltegnene. Hånda hadde, som vanlig, sjanglet ut av soverommet og bort til kjøkkenbordet for å pleie fyllesjuken med slantene fra gårsdagens siste flaske. Spriten hadde for lengst redusert sjauerkroppen hans til et berg med fett, og nå var to grove never alt han hadde igjen fra tiden på kaia. Hånda satte seg surmulende ned, og studerte den triste lille slurken som var igjen med blodskutte øyne. Så sendte han uten varsel en høyre suser over det lille bordet. Kraften fra slaget kastet Drittungens hode så hardt bakover at det knaste i den tynne nakken hans. I noen kritiske øyeblikk satt han lamslått og blunket med øynene for å klarne opp i den omtåkede hjernen sin.

«HAR DU VÆRT BORTPÅ SPRITEN MIN, DIN JÆVLA SKITUNGE!»

Mor sa ingenting som vanlig. Hun satt bare apatisk borte i kroken sin og så på spetakkelet med de bedende valpeøynene sine.

Flaska hadde veltet under Håndas eksplosive raseriutbrudd, og de siste dyrebare dråpene rant utover bordet. De satt begge paralysert og så den lille skvettens ferd bort mot bordkanten. Når spriten begynte å dryppe ned på gulvet, møttes blikkene deres.

Håndas blodsprengte små griseøyne trakk seg sammen til to svarte hull idet kjeften hans flerret seg opp i et predatorisk snerr. Han brettet en fleskeneve rundt halsen på den tomme spritflaska.

Drittungen var allerede på vei ut gjennom døra da flasken knuste mot bordkanten bak ham. Hånda mente alvor denne gangen, blodig alvor.

Den sure eimen av urin og gammelt oppkast stod opp i trappa fra inngangspartiet, og blandet seg med den jernaktige smaken av blod i munnen hans. Halsen snurpet seg sammen i protest mot det fornyede angrepet på den herjede kroppen hans. Drittungen prøvde desperat å suge oksygen ned i brennende lunger mens han brakk seg.

Til slutt vrengte magen seg i protest. Frokosten, halvfordøyde potetbiter, og magesaft sprutet utover gelenderet og nedover den møkkete ullgenseren hans. Det ble for mye for den herjede, utsultede kroppen hans.

Desperat klamret Drittungen seg fast til gelenderet mens fortvilelsens mørke sakte begynte å trekke ham under.

Så smalt døra til leiligheten opp med et brak over ham.

«KOM HER, DRITTUNGE!»

Vreden i Håndas røyksyre, alkoholiserte stemme runget nedover oppgangen, og sendte en fersk bølge av redsel gjennom Drittungen. Mørket trakk seg litt tilbake, og omgivelsene trådte frem igjen som et tåkete svart-hvitt fotografi. Han blunket kraftig for å holde tårene unna mens han panisk dro seg videre nedover trappa.

Han var sikker på at Hånda kom til å slå han i hjel denne gangen. Han måtte bare finne seg et gjemmested til Den ble lei av å lete etter ham, og heller begynte på jakten etter den neste flaska.

Håndas tunge kropp traff hver eneste av trappeavsatsene med tunge smell da han kom jagende nedover trappa. Han halte brutalt innpå. Med en siste kraftanstrengelse kom Drittungen seg ned til utgangen og pilte ut på den vinterkalde gata. Han skled på isholka ute på fortauet, og falt hodestups inn i en skitten snøfonn.

Drittungen karret seg opp på beina og kastet blikket oppover og nedover gata etter en fluktrute mens han børstet brun snøslaps og spy av genseren og buksa. Håpløst. Han sjanglet på ustø ben nedover gata mens han ba under pusten om å rekke rundt nærmeste hushjørne før Hånda kom seg ut på fortauet. Pulsen hamret smertefullt i det hovne øret hans. Det eneste han kunne høre på det, var en høy pipelyd. Redselen var så ille at han knapt klarte å puste mens han fortvilet prøvde å øke farten på den patetiske flukten sin.

Drittungen var få meter unna hjørnet da han hørte apebrølet til Hånda bak seg. De få andre fotgjengerne på gata ignorerte hele opptrinnet. I dette strøket hadde folk nok med sine egne problemer. Dessuten var fyllebråk en naturlig del av dagens orden. En fyllik som jaget en spinkel guttunge nedover gata med en knust flaske, reiste knapt nok et øyebryn.

Idet Drittungen rundet hushjørnet kastet han et desperat blikk over skulderen, og så Hånda komme etter seg for full hals. Han sjanglet noen skritt til før han la merke til at noen planker var borte i et morkent gjerde, som var ment å sperre av adgangen til bakgården i naboblokka. Han så ingen annen utvei enn å presse seg gjennom hullet. Det eneste gjemmestedet der inne, var bak noen søppeldunker som stod inntil en vegg lenger inne i bakgården. Han løp ustøtt over bakgården mens raseribrølet nærmet seg ute på gata. Han holdt på å klemme seg så langt inn som mulig bak søppeldunkene, da han hørte Håndas grove stemme fra den andre siden av gjerdet.«Jeg ser deg. Kom fram og ta straffen din, din lausunge!»

Drittungen turte ikke svare. Det kunne jo hende at det bare var en bløff for å lokke ham frem. Det var det ikke. Det råtne gjerdet protesterte ynkelig mens Hånda sparket inn flere plankebord for å lage hullet stort nok til den feite kroppen sin. Med et grynt presset han seg igjennom hullet og gikk hesepesende bortover mot søppeldunkene. Nå var det ingen bønn.

Drittungen samlet skjelvende bein under seg og presset seg opp i stående mot veggen. Over kanten på de overfylte søppeldunkene svevde hånfliret til Hånda som gjennom en tåkete tunnel. Hjernerystelse. Han skjønte at det var like før han gikk i bakken. Like greit å gå ned med flagget til topps. Drittungen tok et dypt åndedrag, og gikk på forræderske ben ut fra skjulestedet sitt for å møte sitt livs plageånd ansikt til ansikt.

Håndas hånflir gled over i et ondskapsfullt glis idet han tok et steg fremover og løftet knyttneven til slag. Drittungen så ingen annen råd enn å gjøre det samme, og løftet opp tynne armer for å knytte de spinkle nevene sine. Nå kommer slutten, tenkte han for seg selv, og ble fylt av en overveldende lettelse over at livet endelig var over.

Det viste seg virkelig å bli slutten, enden på Håndas tyranni. Håndas ondskapsfulle glis ble forvandlet til et måpende spørsmålstegn idet et plankebord plantet seg i den høyre siden av hodet hans med et smell. Små, blodskutte griseøynene rullet bakover i skallen hans idet bena knakk sammen under vekten av flesket hans.

Drittungen stod med hevede knyttnever og stirret vantro mens Hånda rallende seg ned på kne, for å rulle over på ryggen med armene slapt utslått til siden. Plageåndens hode gled til side og blottla en stygg flenge. Blod piplet fra såret og samlet seg opp i det høyre øyet hans, før det rant videre over neseryggen og ned på den snødekte bakken. Med de lett opptrukne knærne var det som å se på en grotesk parodi av en kristusfigur på korset.

«Hei, Drago! Du kan senke guarden nå», kom det lattermildt fra den andre siden av den falne Hånda. Stemmen vekket Drittungen fra synet av sin falne fiende. I hans reduserte tilstand hadde han ikke engang reflektert over at det må ha vært noen i den andre enden av den magiske planka som hadde felt Hånda.

Drittungen så bort på sin redningsmann, som fremdeles holdt et godt grep om planken med begge hendene. Han kjente ham igjen med et lite stikk. Det var Misha, anføreren til en av ungdomsgjengene i strøket. En av de tøffe gutta. Vanligvis pleide Drittungen å skygge banen når de beveget seg gjennom nabolaget på jakt etter bråk. Denne gangen hadde de funnet det de lette etter.

«Drago! Jeg sa at du kan senke nevene nå», gjentok Misha gjennom et glis fullt av skjeve tenner. Han tok et siste trekk av sigarettsneipen han hadde hengende i munnviken, og spyttet den ned på bakken.

Drittungen så forvirret ned på de pinglete knyttnevene sine, og oppdaget at han fremdeles holdt dem opp foran brystet sitt i en parodi på en boksepositur. Han lot armene falle ned. Bevegelsen var nok til at han måtte ta et lite støttesteg framover.«Hei, fred, mann», sa Misha med en ironisk mine. For å demonstrere sine fredelige hensikter kastet han fra seg planken og holdt opp hendene med spredte fingre.

«Hvorfor kaller du meg Drago?» spurte Drittungen mens han prøvde å blinke vekk flekkene som fremdeles danset foran øynene sine.

«Drago var den sovjetiske helten som fikk grisebank i den siste Rocky-filmen», svarte Misha. «Det så ut som om denne grisen her hadde tenkt å lage sin egen versjon», fortsatte han, og dyttet borti den svimeslåtte Hånda med den ene foten. «Kunne ikke tolerere det vet du. Dessuten respekterer jeg folk som nekter å gi etter for overmakta. Sånne som deg», Misha gav Drittungen et anerkjennende nikk.

«Hva er det egentlig du heter?»

Drittungen svarte uten å tenke seg om. «Kall meg Drago.»

Misha brøt ut i latter og snudde seg mot hullet i gjerdet. «Hva sier dere, gutta? Skal vi ta opp pjokken?» Drago så nå at resten av gjengen til Misha hadde klemt seg gjennom gjerdet, og stod og lo av ham.

«Jeg vet ikke, Misha», svarte den største av guttene. «Karen har ryggrad, men det betyr ikke at han har det som skal til.» De andre pøblene gav høylytte bifall til innvendingen.

«Godt poeng, Oleg», svarte Misha, og snudde seg tilbake mot Drago.

«Nå, hva sier du, Drago? Har du det som trengs?»

Drago skjønte ikke helt hva de mente. Han stod og svaiet mens han prøvde å samle tankene. Den ferske omgangen med juling hjalp ikke akkurat på tankeprosessene. Til slutt bøyde han seg ned og fisket frem lommeboka til Hånda. Med skjelvende hender tømte han den for penger. Det var knapt nok til å kjøpe en pakke sigaretter. Han tok noen forsiktige steg rundt den bevisstløse Hånda, og rakte frem slantene til Misha.

«Takk for hjelpen», sa Drago og prøvde å fokusere på ansiktet hans. Misha stirret tilbake et langt øyeblikk før han tok pengene.

«Kom, gutta, vi stikker», sa han og begynte å gå.

Dragos oppmerksomhet var allerede dratt tilbake mot slaktet som lå ved føttene hans. Når Hånda våknet opp, ville det bli et sant helvete. Drago visste hvem som kom til å måtte betale prisen for Håndas ydmykelse og tomme lommebok. Han hadde ingen andre steder å gå, enn tilbake til det bedritne hjemmet sitt. Hvis han var borte når Hånda kom hjem, ville moren få hans andel av julingen, og i beste fall havne på akutten. Igjen.

Akkurat da var det som om jesusposituren til Hånda lyste opp og åpenbarte løsningen på problemet hans. Mekanisk begynte Drago å se seg rundt etter redskapene han ville trenge for å fullføre sitt nye forsett. Det nærmeste han kom nagler, var noen rustne spikre som stakk ut av plankebiten Misha hadde kastet fra seg. Av mangel på en hammer tok Drago en løs murstein og slo i stykker det halvråtne trevirket. Deretter var det en smal sak å få spikrene løs fra treflisene. Firetomms fikk duge.

Han tok den første spikeren og begynte å banke den gjennom høyrehånda til Hånda. Hånda kom til bevissthet med et smerteskrik. Drago slo han i svime igjen med mursteinen før han fortsatte å banke spikeren tvers gjennom hånda og ned i den frosne bakken. Demningen brast. Årevis med redsel og hat veltet fram som en syndeflod. Han slo løs med mursteinen i vilt raseri. Gjennom snørr og tårer enset han ikke engang at hånda til Hånda allerede var knust til det ugjenkjennelige.

«Herregud!»

Armen til Drago var sår av å slå da han endelig registrerte at Misha og gjengen hans fremdeles var i bakgården. De stod borte ved gjerdet og så storøyd bort på ham.

«Du er med», sa Misha. «Bli med oss. Du kan sikkert få sove hos Onkel mot å hjelpe til med butikken»,

Dragos hode hadde klarnet opp, og alt stod frem i et krystallklart perspektiv. Han så seg rundt i bakgården. De få vinduene det var lys i, hadde gardinene trukket for. Det var ikke en eneste sjel som hadde brydd seg om, eller våget å se ut i bakgården for å finne ut hva alt bråket og skrikingen dreide seg om. «Det går bra», svarte han. «Kanskje vi kan gå og se den Rocky filmen du snakket om i morgen?»

Den digre Oleg så på ham med vantro i blikket. «Er du ikke redd for at noen skal rapportere deg til myndighetene?»

Det er ingen som bryr seg», svarte Drago. «Dessuten har jeg en spiker igjen.»

2
Håndlanger

Drago stampet med føttene i et forsøk på å få litt blodsirkulasjon tilbake i frostnumne føtter, og myste langs med kaia gjennom polarnatten. Takket være Golfstrømmen var sjøen isfri året, fra Murmansk og hele veien opp til iskappen rundt Nordpolen.

Det innebar at det ikke bare var bikkjekaldt, det var en sur sjøkulde i tillegg. Skyer av frostrøyk drev opp fra Murmansk havn og dekket hele kaiområdet i en rå tåkedis. De kraftige lanternene på kaia lyktes bare delvis å skjære gjennom den hvite suppa og kaste lys over aktiviteten rundt trålerne som lå til lands. Fra sitt skjulestedet hadde han full oversikt over lossingen av fangsten.

Han prøvde å krølle tærne nede i de frostspekkede støvlene sine for å sjekke om de hadde blitt forfrosne. Ek-sperimentet ble belønnet med en fantomfølelse av friksjon nede i støveltuppene. Han håpet inderlig at følelsen ikke bare var resultat av ren ønsketenkning. Alternativet var amputering av forfrosne tær før koldbrann kunne spise opp føttene og forgifte blodet hans.

Den utrangerte militærfrakken hans var heller ikke noen effektiv beskyttelse mot den nådeløse sibirske vinterkulden som kom inn med østavinden. Det eneste plagget han hadde som dugde mot kulda, var en gammel ushanka.

Drago hadde dratt ned ørelappene på pelsluen og snørt dem stramt sammen under haka, slik at det eneste som stakk frem var et par froststive kinn og en rennende nese.

Han var ikke forkjølet. Kulda fikk fuktigheten i pusten hans til å kondensere i bihulene, slik at det rant en konstant liten strøm av vann ut av nesen hans. Vannet frøs til is med en gang det rant ut på overleppen, noe som økte faren for frostskader betraktelig. Leppa hadde blitt både rød og ru av at han konstant måtte tørke vann av den med ermet på militærfrakken sin. Han gravde hendene lenger ned i frakkelommene. Ikke lenge igjen nå.

Lenger borte på kaia var fisketråleren nesten ferdig med å losse sin last av høykvalitets atlanterhavstorsk og kongekrabbe. Det var Misha som hadde snublet over fiskesvindelen. Han hadde overhørt noen sjøfolk ute på byen, som hadde fått løsnet både tunger og vett over noen flasker vodka. Omkvedet var det samme gamle, bortsett fra at de høylytt anklagde navngitte tjenestemenn i havne- og tollmyndighetene for å underslå den beste fangsten for egen vinning. Han hadde følgelig gått bort og minnet sjøfolkene om at en kneipe ikke var et egnet sted for subversivt snakk, og foreslått å heller dra til et tryggere sted for å fortsette diskusjonen om korrupsjonsproblemene over noen nye vodkaflasker. Investeringen hadde båret frukter.

Svindelen var uhyre enkel og profitabel. Ved hjelp av korrupte apparatchiker ble den beste delen av fangsten unndratt registrering og overlevert til svartebørshandlere, som fikk falske fraktpapirer på den underslåtte fangsten. Deretter leverte de den antakelig til spesialiserte butikker i Moskva og de andre store byene i sør. Disse butikkene kunne i sin omgang videreselge fangsten svart, til opptil fem ganger den stipulerte prisen i statsregulativet. En andel av profitten ble så betalt tilbake til fartsovshickene som leverte dem varene.

Likevel hadde disse svartebørshandlerne et problem, og det var at de trodde at de kunne sette opp butikk i Murmansk uten å betale skatt til tyvenes samfunn. Tåpene burde ha visst at operasjonen deres før eller senere ville bli oppdaget, og kommet til vorovskoi mir for å betale skatt for privilegiet å gjøre forretninger i byen. Nå ville det mest sannsynlig bli statuert noen blodige eksempler.

Drago hadde spionert på kaia hver eneste natt i en uke for å gi Misha et bilde av hvor omfattende svindelvirksomheten var. Den var stor når han kom, og hadde vokst betraktelig foran øynene hans. De satte alltid i gang klokken to om natten, og var ferdige før klokken tre. Dette betød at fisken og krabbene var forhåndssortert ombord på båtene mens de fremdeles var til havs. Først hadde de losset lasten om bord i mellomstore Gaz 66 lastebiler. De trengte fem av disse lastebilene til å frakte lasten avgårde. Etter noen dager hadde de gått over til å bruke to Graz 250 trailere, og samtidig doblet den daglige transportkapasiteten av svart fangst til over 20 tonn. Det var en elegant logikk. Det var billigere å betale to sjåfører fremfor fem, selv om det etter nyktre anslag det snakk om en fortjeneste på flere hundre tusen rubler i uka.

Etter en liten stund overleverte tollerne de falske fraktpapirene til sjåførene. Rett etterpå rullet en offisielt utseende svart sedan inn på kaia. Bilen stoppet opp ved lastebilene, og tre menn steg ut. Det var nesten som å overvære en scene fra en amerikansk mafiya-film. Svartebørshandlerne var kledd som amerikanske gangstere også, med mørke vestlige designerdresser og dyre pelsfrakker for å beskytte seg mot kulda.

Fartsovshickene gikk hurtig over både last og fraktmanifester, før de overleverte et par flasker vodka og en bunke sedler til tollerne, som raskt forsvant nedover kaia med nattens fortjeneste. Mennene ventet til de var borte før de hentet et par vodkakasser fra bagasjerommet i sedanen og overleverte dem til sjåførene. De tok hver sin kasse og satte dem i førerhuset på Kraz- trailerne. Til slutt fikk de også hver sin rull med rubler før de forsvant med brølende motorer ut i natten. Spriten og pengene var til bestikkelser for å smøre vei forbi trøblete kontrollposter på veien sørover.

Drago hadde sett nok. Han snek seg bort fra utkikksposten sin, og løp bort til en sliten Moscovitch som stod parkert på tomgang utenfor havna. Oleg gikk ut på passasjersiden og slapp Drago inn i baksetet.

«Kommer de?» spurte Misha fra forsetet.

«De er på vei nå. De kommer til å stoppe innom kontoret til havnesjefen i noen minutter før de kjører ut av porten», svarte Drago.

Trekløveret hadde ikke lenge å vente før den svarte sedanen gled forbi dem. Misha ventet til de så vidt kunne skimte baklysene på sedanen, før han satte Moscovitchen i gir og begynte å følge etter på den tynt trafikkerte veien. Først da trafikken tok seg opp inn mot sentrum tok de sjansen på å kjøre nærmere.

Sedanen kjørte rett gjennom byen og opp i høydene på østsiden av Murmansk. Den stoppet ikke før den svingte inn i oppkjørselen til en stor datsja. Villaen lå under en åsrygg, i le for den sibirske østavinden, og nøt en fantastisk panoramautsikt ut over byen og den halve millionen sjeler som hutret seg sammen der nede.

Misha kjørte forbi villaen uten å senke farten, og stoppet først da de var ute av syne rundt neste sving. Oleg plukket frem et lite kamera fra hanskerommet og rakte det til Drago i baksetet.

«Pass på at de ikke ser deg, og pass på å få bra bilder», sa Oleg før Misha brøt inn.

«Sjekk ut gatenummeret også, og prøv å få noen navn.»

«Null problem», Svarte Drago før han igjen snek seg ut i nattekulda.

Misha og Oleg ville ikke vente på den utsatte veien, og skulle kjøre en runde før de plukket ham opp igjen på samme sted en halv time senere.

Det tok ikke mange sekundene for polarkulda å hogge igjennom de knapt opptinte klærne hans igjen. Det var som å oppleve et vedvarende fysisk traume. Kjernetemperaturen hans sank som en stein under kuldas nådeløse angrep. Følelsen i fingre og tær forsvant raskt ettersom kroppen hans reagerte mot kulda ved å begynne å stenge av blodforsyningen til ekstremitetene. Drago visste at den eneste lindringen var å holde seg i aktivitet. Han begynte å jogge ustøtt bortover isholka mot oppkjørselen til datsjaen.

Han merket seg husnummeret fra et ellers anonymt skilt nederst i oppkjørselen. Dette var som forventet. Det var hovedsakelig bare apparatchiker høyt oppe i tjenesteverket som fikk lov til å disponere en datsja av sovjetstaten. Det faktum at fartsovshickene var på god fot med tollerne, og det at de kunne operere såpass åpenlyst, viste at de hadde forbindelser helt oppe på toppnivå hos havnemyndighetene. Det var derfor mest sannsynlig at datsjaen tilhørte en leder der nede, kanskje havnesjefen selv.

Drago bannet i sitt stille sinn mens han speidet oppover oppkjørselen. Den var tjue meter lang, og stoppet opp ved en garasje som lå vegg i vegg med datsjaen. Det stod et par slitne ladaer parkert ved siden av garasjen. Selv om det var mørketid, var ikke en skyfri himmel til hjelp for en som ville luske rundt i mørket. Der oppe, langt utenfor lysforurensingen fra byen, la månen og stjernehimmelen et kaldt lys over landskapet og satte alt i skarpe kontraster. For å toppe av det hele, kastet nordlyset sine grønne og fiolette slør over hele himmelhvelvingen fra øst til vest. Om Drago ikke hadde vært stivfrossen og ute på jobb, ville han trolig ha satt pris på himmelskuet. Nå var det en ren forbannelse.

Om det hadde vært overskyet, ville polarmørket ha gitt ham perfekt dekning for å snike seg usett innpå bygningen. Nå hadde han ikke noe annet valg enn å pile rett opp oppkjørselen, midt i glaningen på enhver som måtte finne på å se ut av et vindu. Han kom seg usett opp til garasjen og dukket kortpustet ned bak en av ladaene etter en rask sprint. Det var så kaldt at han ikke kunne trekke ned hele en hel lungefull med luft uten å risikere å forfryse pusterøret.

Han sjekket ut Ladaene mens pulsen sakte roet seg ned. Det så ikke ut til at de hadde blitt brukt på en stund. Frontruter og bilpansere var dekket av is, og et tynt lag med snødrev hadde lagt seg i sporene etter de slitte bildekkene. Han fisket frem en blyantstump og en papirlapp fra en frakkelomme, og noterte registreringsnumrene med skjelvende hender før han snek seg bort til garasjen. Den sorte sedanen stod trygt parkert der inne. Han stod utenfor garasjen helt til stillheten der inne overbeviste ham om at den var tom for folk. Et hint av skorsteinsrøyk nådde neseborene hans, og fortalte at noen hadde fyrt opp i peisen inne i datsjaen.

Det var måkt opp en sti rundt hovedbygningen. Drago snek seg sakte rundt et hjørne mens tørrpakket snø knirket under føttene, og krøp inn under lyset fra to store stuevinduer som vendte ut mot byen. Den dempede lyden av mannslatter trengte ut i natten gjennom vindusglassene.

Han reiste seg forsiktig opp og kikket inn i rommet før han dukket ned igjen. Det var et perfekt lite tablå. Fartsovshickene satt avslappet i en komfortabel salong og feiret dagens fortjeneste over en flaske vodka. Det brant lystig i en åpen peis i et hjørne. Flammene kastet et flakkende gult lys ut i rommet. De trodde åpenbart at de var alene, så Drago reiste seg sakte opp og knipset en liten bildeserie av mennene. Han tvilte på at det var bra nok lys der inne til at bildene ville bli bra. Blitz var ikke noe alternativ. Han ble sittende på huk og fundere over hva han skulle gjøre, da det brått ble oppbruddsstemning inne i datsjaen. Han reiste seg opp på nytt og kikket forsiktig inn gjennom vinduet igjen.

To av mennene dro på seg pelsfrakker, mens sjåføren fulgte dem ut i hallen. Drago tok en sjanse, og snek seg tilbake til hjørnet mot inngangen. Hurtig la han seg ned på magen, og ålte seg litt ut forbi hushjørnet slik at han kunne manipulere kameraet skikkelig. Det var bare en håndfull meter bort til inngangsdøren, og han håpet at skinnet fra lampen over inngangspartiet ville være tilstrekkelig til å lyse opp mennenes ansikter godt nok. Når smuglerne kom ut på trammen, ville det også bli enklere å spionere på samtalen mellom dem.

Klikkene fra utløseren druknet i de lettere beduggede mennenes vodkainduserte skråling. De nølte akkurat lenge nok under utelampen mens de tok et overstrømmende farvel med hverandre. Han fikk fanget to av dem i profil. Den siste mannen så ut til å stirre rett inn i kameralinsen. Drago lå urørlig i den lille evigheten det tok før mannens blikk beveget seg bort igjen.

Med bankende hjerte trakk han seg sakte tilbake rundt hushjørnet for å unngå å bli avslørt av brå bevegelser. Da han omsider lå trygt i skjul, slapp han løs et lettelsens sukk og dyttet seg opp i knestående mens han konsentrerte på å få med seg den siste ordvekslingen mellom smuglerne.

Den skarpe vinterluften bar stemmene deres langt. Han hadde allerede mistanke om at sjåføren var sjefen, og dette ble bekreftet av den respekten de to andre viste ham. Mannen som nesten hadde oppdaget Drago, kalte sjåføren Igor, og ønsket ham en god reise frem til de skulle møtes igjen om en uke. Etter at Igor hadde lukket igjen døren, skrapte de isen av frontrutene på hver sin Lada før de putret ned oppkjørselen og svingte nedover mot Murmansk.

Drago ventet i noen minutter etter at bilene hadde forsvunnet, og krøp bort til garasjen. Forsiktig dyttet han garasjedøren på gløtt slik at han kunne skimte skiltene på sedanen. Moskvaskilter.

Han skrudde på blitzen, knipset et raskt bilde av nummerskiltet, og dyttet døren forsiktig igjen før han forsvant sporløst ut i natten.

Misha og Oleg ventet utålmodig på ham rundt svingen.

«Hvorfor tok du så lang tid?» spurte Misha irritert mens han prøvde å overtale det streikende varmeanlegget i Moscovitchen til å pumpe ut litt mindre kald luft.

«Beklager», svarte Drago. «Jeg måtte vente for å unngå å bli oppdaget», Han gned hendene febrilsk mot hverandre for å få litt følelse tilbake i fingrene. «Det er to lokale fartsovshicker som jobber i kompaniskap med en Igor fra Moskva», Han leverte lappen med registreringsnumrene over til Misha, som stappet den ned i hanskerommet uten videre inspeksjon. «De skal treffes igjen på datsjaen om en uke. Jeg gjetter på at storfisken er Igor, og at han er mellommann for en mafiya fra hovedstaden som holder på å sette opp butikk i Onkels bakgård.»

Misha vred på seg i sjåførsetet. «Da har vi en uke på å forberede oss.»

«Det første vi trenger å gjøre, er å skaffe oss et bedre kamera», svarte Drago.

3
Hard sannhet

Drago hastet hjem gjennom snøføyken, tilbake til den trange leiligheten han fremdeles delte med moren sin, og dumpet handlenettet fra seg på kjøkkenbordet. Det ramlet over på siden, og en vodkaflaske og flere hermetikkbokser rullet ut av nettet mot bordkanten.

Med skjelvende hender greide han å redde vodkaflasken før den deiset i gulvet, og satte den med et smell midt på kjøkkenbordet. Hermetikken fikk seile avgårde i sin egen sjø. Raskt plukket han opp boksene med middagsmat og satte dem ved komfyren. Han var så opphisset at han knapt nok greide å jekke dem opp med boksåpneren.

Det eneste han hadde i tankene, var konvolutten som holdt på å brenne hull i innerlommen på frakken hans. Han kunne knapt vente med å ta bildene fra siste natts spaning nærmere i øyesyn.

Døra til det eneste soverommet i leiligheten stod på gløtt, og han hørte moren begynne å romstere med å komme seg opp av senga. Hun hadde sikkert blitt vekket av alt bråket han lagde inne på kjøkkenet.

«Middagen er klar om ti minutter!» ropte han inn på soverommet mens han helte suppen over i en kasserolle. Etter noen minutter kom hun ut på kjøkkenet og satte seg tungt ned på plassen sin ved bordet. De siste årene hadde ikke fart godt med henne. Alkoholismen hadde ødelagt leveren hennes, noe en kunne se på den gulaktige huden hennes. Legene hadde toet sine hender, og sendt henne hjem med noen piller og en anbefaling om å slutte å drikke. Det ville bare utsette det uunngåelige. Problemet var at plagene fra leversykdommen og abstinenssmertene var for mye for henne. For at hun skulle slippe å trekke på gata for å få penger til sprit, hadde Drago i stedet satt henne på en diett på en halv flaske om dagen. Det så ut som om dette var nok til å døyve alkoholsuget og smertene såpass at hun ikke orket å dra sottekroppen sin ut av døra. Så lenge Drago sørget for daglige forsyninger.

Den siste uka hadde hun fått en helflaske om dagen slik at han kunne konsentrere seg om forretningene. Han prøvde å kvele en gnagende skyldfølelse over å forgifte henne, ved å minne seg selv på at dette ikke bare var forretninger. Det var personlig.

Drago satte suppen på bordet og serverte den med brød. Hun tok et par umotiverte skjeer av suppen og et par små biter av brødet mens blikket hennes stadig søkte mot vodkaflasken. Drago gav opp å prøve på å føre en noenlunde normal middagssamtale, og skjenket opp et glass til henne.

«Skål, mor», sa han og løftet opp tekoppen i imitasjon når hun smilte trøtt og løftet opp glasset sitt. Etter et par glass kom litt av appetitten hennes tilbake igjen, og hun greide til slutt å fortære halvparten av suppen sin sammen med et stykke brød.

Senere på kvelden listet Drago inn på soverommet hennes. Hun lå komatøs på sengen og dro pusten i raske, korte drag. Han rullet henne over på siden og bredte et teppe over henne. Så gikk han bort til kommoden og dro ut den nederste skuffen.

Skoesken lå gjemt under noen gamle, falmede sommerkjoler. Han lot fingrene utforske det lette, blomstrete stoffet på den øverste kjolen. Han kunne huske at hun hadde brukt kjolene da han var liten. Lykkeligere tider. Drago la dem til side og plukket opp skoesken. Han gikk ut på kjøkkenet og satte esken ned på kjøkkenbordet. Deretter fant han frem konvolutten med fotografier og et forstørrelsesglass han hadde anskaffet for anledningen.

Drago hadde memorert innholdet i esken for flere år siden. Han hadde sikkert sneket seg over tusen ganger inn på soverommet til moren for å dagdrømme mens hun var ute på fylla med en av «kjærestene» sine.

Han løftet lokket av tidskapselen. Et offisielt dokument fra Den røde armés overkommando i Afghanistan lå som et likklede over den lille bunken med minner. Det var tynget ned av et par tapperhetsmedaljer. Han plukket opp medaljene og slapp dem useremonielt ned på kjøkkenbordet. De var ikke lenger bevis på ære og heltemot.

Medaljene var like falske som dokumentet. Det gulnede papiret fornærmet øynene hans, der det utbasunerte ord som savnet i strid … antatt død, og helt av Sovjetunionen.

Han husket dagen da brevet kom. Det var den samme dagen moren hans hadde lagt familiebildene ned i skoesken og funnet frem vodkaen. Så vidt han visste, hadde hun aldri åpnet den igjen siden.

Til å begynne med hadde hun nektet å fortelle ham hva som hadde skjedd, og når han en sjelden gang hadde tatt til seg mot for å spørre, hadde hun bare begynt å gråte og drikke hardere av flasken. Selv om han bare var seks år gammel på den tiden, hadde han skjønt at noe var veldig, veldig galt.

Det tok ett år før han endelig fant ut hvorfor hun ikke lo lengre. De gangene han spurte om pappa kom hjem snart, hadde hun trøtt svart at det kom til å bli lenge før han kom til å se faren igjen, og bedt ham slutte å mase. Drago forstod at alt hang sammen med brevet hun hadde gjemt unna. Til slutt hadde han brutt det tause forbudet mot å kikke oppi skoesken. Han ventet til en ettermiddag hun var ute, og gravde den fram fra kommodeskuffen. Bange for å bli oppdaget, hadde han brukt en liten evighet på å stave seg gjennom innholdet. Tårene gjorde det ikke lettere.

Det var den dagen han skjønte at ingenting noensinne ville bli som før. Det verste var likevel å måtte skjule at han visste sannheten overfor moren. Taus ventet han på at hun skulle fortelle ham sannheten, men uker, måneder og til slutt år hadde gått uten at hun sa noe. Til slutt hadde han innsett at det aldri kom til å skje.

Siden den gang hadde skoesken vært hans hemmelige skattkiste, og bildene den inneholdt hellige ikoner. Selv om han kunne kalle bildene frem fra hukommelsen, hadde han likevel søkt til skoesken når livet ble for uutholdelig.

Nå visste Drago at han hadde tilbedt en løgn. Svinet hadde ikke blitt drept i heroisk strid mot Muhjahedin i Afghanistan. Han hadde desertert fra armeen. Med denne erkjennelsen kom også svarene på mange av de problemene de hadde hatt i årene etter farens «død».

Sovjetstaten hadde gjort det umulig for moren å heve krigsenkepensjon etter faren hans. Militærmyndighetene hadde ubønnhørlig styrt henne inn i en byråkratisk labyrint av blindveier, og til slutt hadde de blitt tvangsflyttet fra den militære leiligheten i Arkhangelsk, og relokert til en sliten leilighet i Murmansk, den samme rønna de fremdeles bodde i. Begrunnelsen var at siden hun ikke hadde fått innvilget krigsenkepensjon, hadde hun heller ikke krav på å få bli boende i den gamle militære leiligheten. Det hadde ikke vært noen annen råd enn å akseptere omstendighetene og flytte ut.

Drago mistenkte hæren for å ha visst om farens desertering hele tiden, og at den hadde fortiet dette av politiske hensyn. Dette hadde tydeligvis ikke forhindret de smålige apparatchikene i hæren fra å starte en skjult prosess mot hans kone og sønn. Drago ville heller ikke ha blitt spesielt overrasket om en eller annen i apparatet hadde stappet morens krigsenkepensjon ned i egen lomme, vel vitende om at ingen ville bry seg med å følge opp skjebnen til en desertørfamilie.

Nok mimring. Drago bladde seg gjennom den lille bunken med familiebilder, og plukket ut de som viste farens lattermilde ansiktet forfra og i profil. Han prøvde uten hell å ignorere den unge vinkende kvinnen og den smilende gutten som stod ved siden av faren på bildene. Det siste bildet han plukket ut, var satt inn i en billig ramme. Han plukket det ut av rammen og studerte det nøye gjennom forstørrelsesglasset.

Det var det siste offisielle portrettbildet hæren hadde tatt av faren før han ble sendt sør til Afghanistan. Det var også det eneste bildet som faren hans ikke lo på. Han hadde på seg løytnantsuniformen sin. Under bremmen på offisersluen stirret to alvorlige mørke øyne ut av fotografiet. Leppene var presset sammen i en tynn strek under en svart mustasje, som for anledningen hadde blitt trimmet tilbake i henhold til det militære reglementet.

Det var det siste bildet Drago hadde tatt ute på datsjaen som hadde tent et gjenkjennelsens lys inne i hodet hans. Han hadde vært for opptatt med snikfotograferingen sin til å merke seg likheten mellom faren og den leende mannen, som hadde sett ut til å stirre rett på ham borte ved hushjørnet. Dette skjedde først noen dager senere, da han hadde fått tilbake de fremkalte bildene.

Han satt og drakk te sammen med Misha på en nedslitt bydelskafé, da Oleg dukket opp og dumpet en bunke med fotografier på bordplaten foran dem. Misha hadde bladd raskt gjennom bildene før han sendte dem rundt bordet til de andre. Brorparten av dem var kornete, og fokuseringen kunne ha vært bedre. Det siste bildet av smuglerne på utsiden av datsjaen var det beste.

Drago hadde blitt sittende som paralysert og stirret i vantro på bildet. En velkjent skikkelse stod utenfor døren sammen med kumpanene sine og smilte til fotografen.

«Hva er det med deg», lo Oleg. «Du ser ut som om du har sett et spøkelse.»

Ordene speilte de kaotiske tankene som strømmet gjennom Drago. Med en mental kraftanstrengelse rev han øynene løs fra den smilende mannen på bildet og møtte Olegs nysgjerrige blikk. «Ikke noe spøkelse, men jeg tror jeg har sett den ene mannen et eller annet sted tidligere», svarte han i noe han håpet var en likegyldig tone, og lot som om han studerte bildet nærmere. «Jeg er ikke sikker. Hvis jeg kan beholde bildet, kan det hende at jeg kommer på noe.»

«Du kan beholde alle sammen», sa Misha. «Onkel har bedt meg om å skygge smuglertransporten til Moskva for å finne ut hvem som står bak mottakerapparatet der nede. Det blir opp til dere to å gjøre ferdig forberedelsene her oppe»,

Misha fisket frem en røykpakke fra skinnjakka si, og puttet en sigarett i munnviken. Ikke-røykeren Oleg strakk en tømmerstokk av en arm over bordet og gav ham fyr med en bensinlighter. Drago hadde også en lighter til det sammen formålet. Små ritualer som å gi noen fyr, var viktige tegn på relativ status og respekt i gjengmiljøet. Selv om Misha var en kamerat, var han også den eneste av dem som allerede var akseptert som patsani i organisasjonen. Det faktum at Onkel faktisk var onkelen hans, hadde gjort opptaksprosessen lettere for Misha enn de to andre guttene.

Misha tok et dypt trekk og blåste en blå sky av røyk opp mot den evige sigarettdisen under kafétaket. «Jeg behøver vel ikke si hvor viktig det er at dere følger planen til punkt og prikke», sa han. «Går dette bra, blir dere gjengkrigere dere også. Blir Onkel fornøyd, kan han også godt finne på å gi oss tillatelse til å sette opp vår egen butikk, og da er fremtiden sikret.»

Med disse ordene var møtet over. Misha tok dem med ut til Moscovitchen og gav Drago en veske han hadde liggende i bagasjerommet. Den inneholdt et kraftig kamera med en enorm telelinse. På det svarte kamerahuset stod det CANON i store, hvite bokstaver.

Drago og Oleg stod igjen i veikanten og så Mishas bil forsvinne avgårde i polarnatten. Smuglernes trailere måtte først følge M18, den eneste hovedveien ut av Murmansk, sørover til Leningrad. Misha planla å vente på dem noen mil nord for Leningrad, i Siastroij, en liten by de måtte gjennom før de kunne ta alternative ruter videre til Moskva. Det ville også være lettere unngå å bli oppdaget i den tettere trafikken sørpå.

Resten av uka hadde gått fort. Det hadde vært en smal sak å lokalisere de de to andre fartshovshchikene til det ene av byens to offisielle hoteller. Etter at Onkel sendte ut beskrivelser på svartebørshandlerne og bilene deres gjennom organisasjonen, hadde det knapt gått ett døgn før en fikser på ett av hotellene hadde pekt dem ut. Han kjente dem igjen fra det store mindretallet av gjester som ikke benyttet seg av hans tilbud av smuglersprit og sigaretter, eller som ønsket piker sendt opp på rommene sine.

Antakelig var det et tiltak for å unngå å dukke opp på radaren til det lokalt kontrollerte svartebørsmarkedet til Murmanskaya bratva. De hadde fremvist offisielle papirer fra Fiskeridepartementet på at de var «tilsynsmenn» for kongekrabbefisket da de tok inn på hotellet i begynnelsen av kongekrabbesesongen. I følge fikserens kontakter på hotellet var dette den andre sesongen de førte «tilsyn» med krabbefisket, men at de også hadde fungert som besøkende fiskeriinspektører de siste fem årene.

Onkel hadde konkludert med at Misha og gjengen hans åpenbart hadde snublet over en gammel smugleroperasjon som stod i en ekspansjonsfase. Grunnen til at operasjonen hadde gått uoppdaget så lenge, var at den ikke involverte lokale apparatchiker, men besøkende mellommenn som tok brorparten av fortjenesten ut av Murmansk. Slik unngikk de at profitten ikke sirkulerte gjennom den lokale skyggeøkonomien, der noen brå-rike aktører umiddelbart ville ha vekket vorovskoi mirs interesse og utløst krav om tributt. Denne respektløsheten ville garantert ende med at Onkel beordret en razborka mot dem.

På Onkels ordre var det bare en håndfull i organisasjonen som hadde det hele og fulle bilde over situasjonen. Denne håndfullen inkluderte Drago og kameratene hans. Hvis de, som Misha hadde sagt, spilte kortene sine riktig, kunne de greie å overtale Onkel til å la dem stille som muskler for den blodige delen av regnskapsoppgjøret. En garantert inngangsbillett til fullt medlemskap.

Nå satt Drago hjemme alene ved kjøkkenbordet med forstørrelsesglasset sitt, og nistirret så hardt på bildene at det kjentes ut som om hodet hans holdt på å eksplodere. Han måtte kjempe for å holde tårene tilbake.

Det var ingenting han ville mer her i verden enn å bli razboiniki, en innviet gjengkriger, før denne aksjonen. Dagen etter ville han sørge for å bli det. Eller dø.