Esben Kobberstad

Mordvarger

Del III:

Storulven

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign: Bookcoverzone.com

Tilrettelagt for ebok aveBokNordenas

ISBN 978-82-93750-16-1 (ePub)

ISBN 978-82-93750-07-9 (trykk)

Kntakt: ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Stoler du ikke på noen,
men likevel ønsker deres velvilje,
tal fagert, men tenk falsk,
lønn dem med løgn for svik
ETTER HÅVAMÅL CA. ÅR 1000

1:
Fraksjon

Daniel stod og urinerte ut i Igletjern mens en voksende motorlyd nærmet seg sørfra. Han lyttet ut i den skarpe høstluften mens han presset ut den siste skvetten. Snart kunne han skille ut lyden av to biler fra den mekaniske støyen. Snart la duringen seg som et forstyrrende teppe over den høsttunge granskogens dystre, naturlige stillhet.

Det var bensin eller dieselmotorer. Like foreldet tek som den han selv hadde brukt for å komme seg usett inn til det lille tjernet. Ingen autopilot eller GPS, som begge var valgfritt der ute i den raskt forvitrende infrastrukturen til gårsdagens døende samfunn, ville kunne spore dem.

Han gryntet misfornøyd, stappet redskapen på plass og dro igjen buksesmekken. En av bilene stoppet opp på skogsveien rett bak ham, mens den andre ufortrødent durte videre nordover mot Vangenhytta, der Daniel noen få timer tidligere hadde parkert den dyngete franske varebilen sin.

Den første bilen ble stående ute av syne og vente på tomgang oppe ved grusveien, skjult av den tette stripen av trær og kjerr som lå mellom den og tjernet nedenfor.

Daniel ga en finger til den ugleformede dronen, som fremdeles voktet over ham fra en morken gren oppe i den vanndrukne furua, og klappet seg lett utenpå regnjakken i en parodisk kroppsvisitering av seg selv. «Se, jævler – ingen skytere å engste seg for her!» sa han til drone-ugla, og satte seg ned på den likfylte blå plasttønna han nylig hadde brukt som lunsjbenk.

Noen få, eviglange øyeblikk senere smalt det i en enslig bildør. Noen måtte ha gått ut på passasjersiden, for med en gang døren var igjen, begynte bilen øyeblikkelig på en møysommelig snuoperasjon på den trange skogsveien.

Etter hviningen og knaselydene fra girkassen å dømme, var sjåføren ikke vant til å koordinere gir, kløtsj og gasspedal på en oldskool bensinbil.

Inkompetanse eller ikke, snart forsvant den av gårde i den samme retningen som den først hadde kommet fra. Etter hvert ble den torturerte motorlyden erstattet av knekkelyder fra noen, en enslig skikkelse etter det han kunne høre, som var i ferd med å brøyte seg gjennom den smale barrieren med skogsvegetasjon som skilte vei fra tjern.

Der han satt og ventet, vridde Daniel på seg for å lettere å kunne se hva slags fiende som var i anmarsj. Han ranket seg da han så et ildrødt glimt mellom busker og trær.

Den ubedte gjesten hadde rødt hår satt opp i en stram hestehale, harde grønne øyne i et blekt, langt fregnefjes, og en mørk dress bedre egnet til å trampe rundt i maktens korridorer enn gjennom skogens villnis. Det eneste kompromisset hun hadde inngått i møte med naturen, var å bytte ut pumpsen med et par gummistøvler. Faen.

Det var ingen ringere enn Brita Holm som kom ut av skogen for å konfrontere ham. Hun stoppet opp ved bredden av tjernet noen meter unna, og studerte ham med noe som enten var moderlig oppgitthet eller god gammeldags likegyldighet.

Daniel greide ikke å måle blikket hennes. Oppveksten hans hadde ikke gitt ham noen referanseramme til å kunne si noe hverken fra eller til, bare at det irriterte ham noe grenseløst.

Brita ristet sakte på hodet, definitivt som en skuffet mor, og Daniel var ikke irritert lenger. Han var eitrende forbannet.

«Hva var det du håpet på oppnå med alt dette her da, Daniel?»

«Rettferd for Lorelei Mansika.»

«Så det er det du har lurt deg selv til å tro at du driver på med?» Stemmen hennes drypte av giftig sarkasme. Hun veivet med en arm mot stabelen av blå tønner rundt Daniel. «Og hva med rettferden til de stakkarene du har stappet ned i disse plasttønnene?»

Den kjølige irettesettelsen helte en bøtte med iskald skam på det brennende, selvhøytidelige raseriet hans, og avslørte det for det det var. Han hadde sett på dauingene som lite mer enn midler til å nå sine egne mål, og ikke som individer i seg selv – ekte mennesker, som uansett mangler og udåder ikke fortjente det triste endeliktet som skjebnen hadde skjenket dem – verdige til å få hvile i fred, og ikke som skjemt kjøtt senkes ned i vandød glemsel for å tjene de levendes dunkle ambisjoner.

I møte med Britas fordømmende blikk, begynte det å demre for ham at han ikke var stort bedre enn de som hadde gitt kroppene deres til tjernet i første omgang. For de døde i tønnene rundt ham var Daniel ikke en bringer av rettferd, men nok en skjender som ønsket å bruke dem til sine egne formål. Han dro på geipen og kneiste seg der han satt. Det var ikke første gang han hadde henfalt til å se på mennesker som gjenstander, og det kom neppe til å bli den siste. Det var slik han var lagd. «Jeg tar poenget, inspektør.»

«Tittelen er ’koordinator i Politidirektoratets Tilsynsavdeling’ nå for tiden.»

«Hørtes ut som et langt gjesp.»

«Det er det også.»

«Så hva i føkkings helvete er det du gjør her ute?»

«Fører tilsyn med deg.» Brita tok noen prøvende steg ut i myra, og satte seg ned på kanten av en tønne overfor ham.

«For politidirektøren?»

«For meg selv.»

Daniel så spørrende bort på henne. I det fjerne nærmet lyden av to biler seg nordenden av tjernet. Han kunne skille ut klagehylet fra den lille franske varebilen sin uten problemer. Nå kom de for å hente ham. Han lurte på om de ville ta seg bryet med å sende ham gjennom en tilståelsesfabrikk før de kastet nøkkelen. Tiden som fri mann var i ferd med å renne ut.

«Fint å vite at du bryr deg, Brita men som du ser, er jeg litt opptatt for tiden.»

«Ikke vær flåkjefta nå, Daniel. Jeg er ikke her for å ta deg. Jeg er her for å hjelpe deg.»

Bilene stoppet på veien ovenfor dem.

«Sier du det?»

«Du kan ikke vinne denne krigen ved å kjempe alene.»

Det smalt i et par bildører på den andre siden av trærne.

«Jeg syntes jeg har greid meg fint på egenhånd så langt.» Han hørte en enslig bil kjøre videre sørover, etter den bilen som Brita hadde ankommet med.

Det var ikke den torturerte lyden av den franske varebilen hans, så den måtte ha blitt parkert og forlatt oppe på veien av den eller de som hadde hentet den fra parkeringsplassen oppe ved Vangenhytta. Kunne de, hvem nå enn det var, ha etterlatt Brita alene med ham der ute i skogen?

Brita lot seg ikke feste ved aktiviteten på skogsveien. I stedet lente hun seg frem for å studere ansiktet hans. «Og hva var så planen med å flytte på disse likene?»

Daniel flyttet oppmerksomheten tilbake på henne. «Å stappe noen ess i ermet for å få den gamle jobben min tilbake, og sette Mansika-saken tilbake på dagsordenen.»

«De vil heller drepe deg enn å la det skje. Bare se hvor langt de allerede har vært villige til å gå for å få viljen sin.»

«Folk har prøvd å ta livet av meg før. Jeg er her ennå. De er det ikke.»

Brita gav ham det irriterende blikket igjen. Denne gangen var meldingen klar; På tide å slutte å vifte med tissefanten, din lille hissigpropp. «Det er ikke en gategjeng eller soldater på slagmarken du har med å gjøre her, Daniel. Dette er større enn du kan hanskes med alene, mye større. Du slåss mot staten, og mot den er enkeltindividet maktesløst.»

«Fortell meg noe jeg ikke vet.»

«Vet du hvorfor de var så desperate etter å få tak i Mansika og begrave saken?»

«Nei. Det er derfor jeg kom hit for å drive bunnfiske etter lakeiene deres.»

«Jeg har ikke den ringeste anelse jeg heller.»

«Som om du bryr deg filla om hva som skjer med henne!»

«Bortsett fra deg selv mener du? Si meg, Daniel, hva er det som driver deg; å stille din egen hevnlyst, din morbide nysgjerrighet, eller et uselvisk ideal om å redde en jomfru i nød?»

«Det ene utelukker ikke nødvendigvis noen av de andre.» Daniel la en hånd på plasttønnen han satt på, og stirret mutt bort på den tidligere inspektøren sin. Han likte ikke å se seg selv i det speilet hun holdt opp for ham. Det gjorde det umulig for ham å fortsette å holde seg selv for narr.

Brita hadde ikke vært sjefen hans i et halvt år engang før hun dolket ham i ryggen. Plenty med tid til å lære ham å kjenne, godt hjulpet av full tilgang til den psykologiske profilen hans. Hun visste nøyaktig hvilke knapper å trykke på, og i hvilken rekkefølge hun måtte trykke på dem for å få viljen sin.

Det som virkelig plaget ham, var at til tross for at han var smertelig klar over at hun manipulerte ham, var hun i ferd med å lykkes med det. «Hør her, Brita, selv om mine motiver er langt fra ridderlige, vil det ikke ha noe å si for Lorelei Mansikas del. Jeg vet ikke hvem hun er, eller hva hun skal ha gjort for å fortjene å utsettes for en Kafkaprosess uten lov og dom. Det jeg er hellig overbevist om, er at hennes person har fint lite med de politiske intrigene som utspiller seg rundt henne å gjøre. Absolutt ingen av de folkevalgte og deres utnevnte tjenere er villige til å yte sin lovpålagte og moralske plikt til å beskytte henne, og jeg akter å komme til bunns i saken.»

Daniel rettet på seg selv. «Det var iallfall planen før du dukket opp sammen med de andre skjødehundene til politidirektøren.» Han gløttet opp mot den usynlige veien på den andre siden av villniset. «Jeg tar det at jeg ikke skal arresteres for medvirkning til drap riktig ennå, så mitt spørsmål er hva politidirektør Hovset ønsker å gjøre med meg i stedet.»

Brita Holm la an en oppgitt mine. «Hørte du ikke hva jeg sa? Jeg er her for meg selv. Hva i all verden er det som får deg til å tro at den godeste Roar Hovset har noe som helst med dette her å gjøre i det hele tatt?»

«Kom igjen, Brita! Du har hektet karriererittet ditt til politidirektørens vogn. Når han drar i tømmene og svinger pisken, trekker du i samme retning som resten av økene.»

«Ikke vær dum, Daniel. Jeg brukte utpressing for å komme meg inn i staben hans, og den eneste grunnen til at jeg ikke har blitt kastet ut ennå, er at den kompromitterende informasjonen jeg sitter på fremdeles er relevant. Når den slutter å være det, blir det limfabrikken neste for meg også.»

«Det svarer ikke på spørsmålet mitt. Hvorfor er du her?»

«Kall det skiftende lojalitetsbånd.»

«Ah! Så du har byttet hatt nok en gang? Det må sannelig være deilig befriende å være en menneskelig værhane, fri for moralske kvaler, og bare vende kappen den veien vinden blåser.»

«Det er politidirektøren eller meg. Jeg vil være tjent med at han mister makt, posisjon og innflytelse. Hvis jeg hjelper de folkene jeg representerer her i dag med å nå sine mål, har jeg blitt lovet at politidirektøren vil være blant de første til å falle.»

Nye muligheter våknet til live og vokste som forgreningene til et tre gjennom tankene hans. Hvem var det hun snakket om? Daniel nektet å la seg friste til å stille det forventede spørsmålet. I stedet fortsatte han med det inkvisitoriske angrepet på den tidligere sjefen sin. «Så det er nok et tilfelle av at like barn leker best, vel å merke så lenge dere ønsker å oppnå det samme målet. Dine nye allierte er vel klare over at du planlegger å utnytte et maktvakuum til å klatre nærmere, og kanskje til og med ta over politidirektørens stol?»

«Merkeligere ting har skjedd. Det som er viktig for deg, Daniel, er at du har nøyaktig det samme målet som vi har.»

Daniel ønsket også å ta knekken på politidirektøren, likevel strøk sannheten i Britas ord ham feil vei. Det var vel ikke derfor han var der, var det? Det var også åpenbart at hun ikke ville tillate seg selv bli provosert. Satt han på et eller annet som hun trengte? Noe av verdi? Mer informasjon kanskje?

I løpet av ordvekslingen hadde han skjønt at det ikke dreide seg om innholdet i de blå tønnene rundt dem. Den sofistikerte ugledronen oppe i treet over dem, tydet på at Britas nye allierte kontrollerte betydelige etterretningsressurser, og selv hadde han ingenting å by på ut over seg selv. Det var da det gikk opp for ham.

Av en eller annen grunn trengte hun å rekruttere hans hjelp. Det måtte være derfor Brita nå satt der og tilbød en … hjelpende hånd på deres vegne. Det var åpenbart at de manglet den ene, unike egenskapen Daniel kunne bidra med; Selvstendighet. Han lente seg frem og trommet ut en kort trommerull mot tønnen mellom bena sine. «OK! Greit, jeg gir opp. Hvem er vi?»

«Vent litt.» Brita vinket til ugledronen i treet over dem. Et par sekunder senere lettet den med et kraftig vingebaks assistert av hvinende servoer, og suste bortover vannet for å vinne høyde. Hun ventet taust til den forsvant ute av syne over tretoppene østenfor tjernet. Ingen tredjepart skulle få lov sitte på noe audiovisuelt opptak av det neste som ble sagt mellom dem.

«Hva vet du om norsk militær etterretning?» spurte hun omsider.

Daniel holdt en finger opp foran leppene og begynte å klatre opp til grena dronen nylig hadde brukt som vaglepinne. Det knirket og knaket faretruende i morkent trevirke da den halvråtne furua ble utsatt for vekten av den svære kroppen hans. Til alt hell holdt røtter og greiner stand til han var vel oppe. Daniel klemte seg fast inne ved stammen og kikket langs med greina. Kloremerker etter nanokarboniske stålklør vandret bortover grå, eksponert ved og død bark. Merkene stoppet opp midt ute på greina, der ugledronen hadde sittet musestille og våket over ham. I det bleke, diffuse dagslyset under skydekket, skinte det svakt i gråhvite, edderkopptrådliknende mikrofilamenter der borte. Noe som liknet på en ørliten edderkopp hang ned fra greina etter de ørsmå trådene. Daniel lente seg frem og plukket opp etterlatenskapet til ugledronen før han klatret ned.

«Det jeg vet om etterretningstjenestene, er at de er like utstuderte som de er upålitelige», sa han som svar på spørsmålet, og dinglet den lille avlytningssensoren foran ansiktet hennes.

«Flink gutt», svarte hun mens Daniel slapp den ned i tjernet.

Til hans store overraskelse separerte sensoren seg lynraskt fra mikrofilamentene, og brettet ut små insektliknende ben før den landet stående som en liten vannloppe på vannflaten.

Overflatespenningen var tydeligvis stor nok til å holde miniatyrfaenskapet flytende. Daniel kastet kaffekoppen sin etter den for å få den til å synke. Insektsensoren brettet ut små vinger og lettet fra vannflaten før koppen traff den.

«Helvete!» bannet Daniel da sensoren begynte å surre rundt ham som en flue. Et høyt klapp fra Brita fikk slutt på surringen.

«Det ser ut til at du har rett», sa Brita mens hun malte insektsensoren rundt mellom håndflatene. Så plukket hun den forsiktig opp mellom en manikert tommel og pekefinger, og begynte å plukke bena og vingene av den.

«Som du ser, disponerer den militære etterretningen betydelig mer sofistikert feltteknologi enn det vi er vant med fra politiet», kommenterte hun mens hun holdt opp den ribbede, immobiliserte sensoren mellom fingertuppene.

«Jeg regner med at djevelskapet fremdeles sender alt vi sier til oppdragsgiverne dine», sa Daniel tørt.

«Det er en sensor med kort rekkevidde, så signalet blir vel rutet via ugledronen fra et sted i periferien rundt oss.» Med det gikk Brita bort til myrkanten og trykket sensoren inn i torva under vannflaten. Den var borte da hun tok hånden opp av vannet igjen.

«Jeg tar det at jeg har blitt utsatt for e-spionasje de siste dagene», konkluderte Daniel. «Det er den eneste måten du kunne finne meg her ute i dag.»

«Atferdsmønsteravvik», svarte Brita.

«Hva behager?»

«Politidirektør Hovset holdt deg under elektronisk overvåkning i dagene etter at han gav deg fyken. Han skinte om kapp med sola da du begynte å blåse euro på fylla hver eneste kveld, som en gjennomsnittlig utbrent gammel taper. Han konkluderte også med rette med at den nye jobben din hos Boerboomgruppen allerede hang i en tynn tråd.»

«Stemmer det», svarte Daniel. Dagen i forveien hadde han møtt opp full på jobb, og fått valget mellom AKAN-oppfølging for rusavhengighet eller permittering. Vel vitende om at det var første steg mot oppsigelse, hadde han bedt Xander De Kees om å dra til helvete, og blitt permittert på ubestemt tid, eller som Daniel selv så det, vunnet seg tid til å være sin egen herre.

«Som din tidligere leder, ba Hovset meg om min vurdering, og jeg valgte å bekrefte hans tolkning av ditt tilfelle.»

«Det var da generøst.»

Brita la hodet på skakke. «Jeg kjenner deg, Daniel. Du er typen til å ty til vold, ikke etter flaska når du møter motbør. For enhver som gidder å studere dem, gjør psykologprofilen og tjenestehistorien din det klinkende klart at du er destruktiv fremfor selvdestruktiv.»

«Det er en fin linje mellom de to tingene, er det ikke? Kuk-trynet kontaktet meg hjemme og truet moren min! Klart jeg vil gjøre hva som helst for å kveste svinet, eller hva?»

«Det er det, Daniel. Likevel var det lett for meg å forstå at den tilsynelatende selvdestruktive atferden din var målrettet. For det første ønsket du å få politidirektør Hovset til å senke skuldrene og ignorere den videre businessen din, og for det andre ønsket du å gi Boerboom et påskudd til å gi deg fyken, slik at du kunne begynne å operere i fred og ro med å arrangere ditt eget selvmord.»

«Selvmord?»

«Det er ikke bare politidirektørens dynastiske ambisjoner du ville ha truet med en potensiell avsløring. Det er storpolitiske hensyn med i bildet også. Det at bioproteinskandalen ble hausset frem for å begrave Mansika-saken er bevis nok.»

«Sant nok.»

«Dessuten, hva er det du har å fare med? En håndfull lik som skal bevise hva for noe? Alt annet av relevant bevismateriale er enten destruert, underslått eller manipulert på annet vis. Det eneste du står igjen med, er ditt eget ord - og hvem er det som vil tro på det når myndighetene er ferdige med å tilintetgjøre det du måtte ha igjen av troverdighet?

Tro meg, i tillegg til vitnetorturen som ble oppgitt som oppsigelsesgrunn for deg, er det nok av folk du har fått domfelt opp gjennom årene som vil være mer enn villige til å supplementere oppsigelsen din med et litani av klagesanger.» Hun så bort på det svarte tjernet ved siden av dem. «Når de har gjort seg ferdige med deg, er det ingen som vil heve på et eneste øyenbryn om du ble funnet flytende med ansiktet ned i Oslofjorden, eller om du plutselig skulle dø av ’naturlige’ årsaker.»

Daniel rødmet og så ned i bakken. Han hadde ikke tenkt lenger enn til å samle harde data for å bevise det han allerede visste. Konsekvensutredningen, å finne ut av akkurat hva han skulle gjøre når bevismaterialet først var samlet inn, hadde han blindt skjøvet foran seg som et hinder til å forsere når han ble tvunget til det. Ensporethet var en personlighetsdefekt som hadde brakt ham i trøbbel flere ganger enn det han orket å tenke på.

Han så opp på Brita. Han hadde ingen anelse om hvor mye hun allerede visste om de tingene han hadde funnet ut av siden sist de møttes, og han aktet ikke å by på dem frivillig. Uansett, det beste og eneste valget han hadde, var å gi etter for besvergelsene hennes, som var formulert med et eneste formål; å få ham til å bli en lagspiller igjen. På hennes lag. Det var heller ikke til å komme fra at hun hadde rett. Foreløpig. Sånn går det når man i vanvare graver sin egen grav. Nå trengte han tid til å grave seg ut av den, og det var det Brita hadde å by på; tid til å leve og la dø. Dessuten hadde hun allerede fortalt ham hvem de nye bakmennene hennes var. Han gestikulerte opp mot grenen der ulgedronen hadde sittet over dem. «All denne avanserte drone-tekken fra den militære etterretningen betyr vel at du har rottet deg sammen med E-tjenesten?»

«Det er ikke så enkelt.»

«Da må du endelig føle deg fri til å forklare. Jeg er arbeidsledig for tiden, så jeg har all verdens tid å søle bort på deg.»

«La oss hamre det ut mellom oss», svarte Brita, og satte seg bedre til rette på det makabre blå plastikksetet sitt. «Som du kanskje vet, er Etterretningstjenesten delt opp i to staber», fortsatte hun. «Den ene er E-staben som driver med analytisk virksomhet, og den andre er S-staben som står for den operative tjenesten. Disse to skal samarbeide om å beskytte rikets og Kalmarunionens utenrikspolitiske og militære interesser.»

«Jeg tar det at de sliter med samarbeidsproblemer for tiden.»

«Korrekt, men det er nok verre enn som så. Mine kontakter i E-staben har funnet ut at deler av S-staben har blitt brukt til innenriksoperasjoner i den siste tiden.»

«Er ikke innenriks sikkerhet PSTs domene?»

«Det er en glidende overgang, men i det store og hele har du rett. I tilfelle E-tjenesten skulle spore utenlandske agenter eller liknende over riksgrensen, er det PST og ikke S-staben som skal ta over det operative ansvaret. S-staben skal kun beskjeftige seg med spionasje og overvåkning i utlandet.»

Daniel dro en diger hånd gjennom hårvikene sine. En velkjent spøkelseskribling hadde spredt seg gjennom det arr-peprede høyrekinnet hans mens Brita snakket. Han begynte å krafse på arrgropene med fingrene for å bli kvitt den irriterende, innbilte kløen.

«Jeg ser hvor dette bærer hen, inspektør, men for all del fortsett», sa han med et bistert smil.

Brita smilte fornøyd tilbake. De visste begge to at hans bruk av hennes gamle tittel innebar at han anerkjente hennes autoritet over ham. «Som du nå vet, er jeg i kontakt med E-staben. Grunnen til dette er at de trenger eksterne agenter til å finne ut av floken – du vet, folk uten noen formelle bånd til E-tjenesten, eller noen av konkurrentene deres.»

«Så de vet ikke hvem de kan stole på innomhus.»

«Korrekt nok en gang. De holder kortene sine tett til brystet, men det er rimelig å anta at de interne maktforholdene i E-tjenesten likner på dem som vi er kjent med fra politiet.»

«Det der er vel mer ditt enn mitt bord.»

«Jeg ville ikke ha påstått det om jeg var deg. Den eneste forskjellen mellom oss, er at du later som om du ikke bryr deg om kontorpolitikken. Når det gjelder å bruke den til å oppnå dine egne mål, har den siste tidens hendelser vist at du er like hensynsløs som meg – og du vet det selv.»

«Sant nok», innrømmet Daniel for andre gang på like amnge minutter.

«Nok om det. Det jeg snakker om, er vertikale politiske forbindelser som skjærer fra toppen og nedover, og som går på tvers av de ulike avdelingene. Med andre ord personlige forbindelser som skaper uformelle makthierarkier innenfor den formelle maktstrukturen.»

«Fraksjoner mener du?»

«Nettopp. En ambisiøs karrierejeger vil sørge for å danne personlige allianser for å sikre sin egen posisjon, med tanke på videre avansement oppover i hierarkiet. Når det er oppnådd, er den beste måten å klatre videre på å plassere lojale folk i kjerneposisjoner under deg, og smiske for de som står over deg på rangstigen. Slik fortsetter det til du sitter på toppen, og kan bruke både formelle og uformelle personlige nettverk til å holde på makten.

Den største forskjellen mellom et formelt og et uformelt nettverk, er at de private interessene til det uformelle nettverket ikke nødvendigvis er forenelige med de offentlige interessene som det formelle nettverket ble skapt for å beskytte.»

«Gutteklubben Grei, med andre ord», konstaterte Daniel tørt.

«Grei og grei», svarte Brita. «Den er skapt like mye av trusler og gjensidig utpresning som tjenester og gjentjenester. Det som er viktig i vår sammenheng, er at den formelle politiorganisasjonen er organisert i en maktpyramide med politidirektør Hovset på toppen. Innenfor denne pyramiden finnes flere parallelle, konkurrerende uformelle nettverk.»

«Og Hovset manipulerer dem alle, ved å spille dem ut mot hverandre for å fremme sin egen agenda.»

«Riktig. En god toppmanipulator utnytter den interne rivaliseringen i fraksjonene under seg for å fremme sine egne mål, og helst på en slik måte at de ikke oppdager at de kun er offerbønder i et større sjakkspill som foregår over hodene deres.»

«Nøyaktig slik som vi i Innsatsgruppe Charlie ble manipulert helt frem til det tidspunktet da vi begynte å se de større sammenhengene i Lorelei Mansika-saken.»

«Ikke de større sammenhengene», korrigerte Brita. «En større sammenheng. Vi fant ut at saken henger sammen med interesser som strekker seg bortenfor både KRIPOS og PSTs domene, som er innenriks sikkerhet.

Vi fant også ut at det finnes flere sannsynlige koblinger mellom Lorelei Mansika, drapslaget og elementer fra den gamle russiske mafiaen fra sovjettiden – hva var det de kalte seg igjen?»

«Tyazhiki, rettere sagt Skyggefolk», svarte Daniel. «Og det er her vi nærmer oss grensen av vår forståelse. Bioprotein-skandalen som ble brukt til å begrave saken, viser at den ikke bare strekker seg utenfor landets grenser, men også at den når opp til topp-politisk nivå. Vi snakker om interimregjeringen, kanskje til og med hele veien inn til statsminister Barkas kontor.»

Daniel viftet det til side med en håndbevegelse. «Alt det der er velkjent for oss begge. La oss komme til saken. Du sa det selv; det er liknende tilstander innen den militære etterretningstjenesten som de vi selv kjenner ifra politiet. Ingen vet hvem de kan stole på utover sine egne, personlige nettverk.»

«Alt er delt opp i fraksjoner, ja.»

«Fra topp til bunns?»

«Hvem den øverste politiske leder for E-tjenesten?»

«Forsvarsministeren.»

«Og hvilket koalisjonsparti kommer hun fra?»

«Det Nye Arbeiderparti.»

«Og hvilket parti er det vår kjære statsminister tilhører?»

«Det Nye Arbeiderparti.»

«Tror du noen av dem ville finne på å gjøre noe som ville skade eget parti?»

«Bare om det vil være til enda større skade for partirivalene deres.»

«Eller andre rivaliserende partier i interimregjeringen», la Brita til. «Poenget er at ingen politiker ønsker å svekke eget parti for å åle seg inn i partiledersetet. Målet for en politikker er å vokse i makt og innflytelse, ikke å svinne inn i ubetydelighet og glemsel.»

«OK, greit. Forsvarsminister og statsminister er venner med fordeler.»

«Tenk på det. Det var statsminister Barka som favnet stormen da bioprotein-skandalen nådde allmennheten, og gjorde den kjent med myndighetenes hemmelige program for befolkningsreduksjon.»

«Væpnet med en glimrende mediestrategi som åpenbart var på plass lenge før innsatsgruppen vår kom inn i bildet», la Daniel til.

«Innsiktsfullt, men noe naivt, Daniel. Riktignok fikk statsminister Barka ledet folkets sinne mot kristenfolket og dets representanter i den kristendemokratiske koalisjonen, men han fikk også assistanse av villige hjelpere, slik som politidirektøren.»

«Roar Hovset?»

«Som koordinator i Politidirektoratets Tilsynsavdeling, er det min oppgave å sørge for at politiets fremferd, og i den forlengelse politidirektøren, alltid får et godkjentstempel i politisk PR-øyemed. Det er jeg som bestemmer hvilken informasjon som skal begraves, hemlighetsstemples eller trekkes frem for å sette etaten i et godt lys, så jeg vet hvordan han gikk frem da han mobiliserte politistyrkene under opptøyene som fulgte avsløringen.

Det tok lovlig lang tid før polititroppene ble beordret til opprørsmobilisering, og da de første rustningene traff asfalten hadde mobben allerede vokst bortenfor deres evne til å kontrollere. Som om ikke det var nok, ble troppene splittet opp og spredt tynt utover i arkologiene. Mange av dem endte opp langt utenfor problemområdene.

Dette førte til at de få troppene som faktisk ende opp med å konfrontere mobben var kraftig undertallige, og at de igjen måtte ty til et ekstremt aggresjonsnivå for å redde sine egne skinn fra å bli lynsjet. Resultatet ble en voldsspiral, som først endte da myndighetene ba en tilsynelatende nølende Hovset om å sende inn paramilitære politibataljoner fra den Kriminelle sonen.»

«Hvorfor skulle Hovset finne på å orkestrere noe slikt?» spurte Daniel.

«Det kommer an på hvor paranoid man velger å være. En mulighet er at han fikk en stille instruks fra de høyere makter om å sørge for å få situasjonen til å spinne ut av kontroll.

En annen er at Hovset så sitt snitt til å provosere frem en situasjon som bekreftet hans posisjon, og som vil legitimere fremtidige krav om økte bevillinger og ressurser. Resultatet blir det samme uansett hvordan man vrenger og vrir på det.»

«Skjønner. Alle vinner samme faen hva de gjør, eller hva? Jeg tar det at statsministeren fikk nøyaktig den bråkete avledningsmanøveren han ønsket seg.»

«Stemmer, men ikke bare det. Den store majoriteten av demonstrantene representerte de som var i størst harnisk over infertiliseringsprogrammet. Når ekspressrettsakene etter massearrestasjonene omsider er over, vil de fleste av disse dømmes til soning og få redusert borgerskapsstatus i mange år fremover. Du vet hva dette betyr.»

«De som er i størst opposisjon til interimregjeringens befolkningskontroll vil, om de noen sinne vil greie å opparbeide seg det igjen, ikke ha stemmerett i A-sensuset på mange år.»

«En annen måte å se det på, er at dette garanterer statsministeren og Det Nye Arbeiderpartis videre hegemoni i interimregjeringen. I følge de siste meningsmålingene har den stigmatiserte Kristendemokratiske koalisjonen blødd velgere til både høyre- og venstresiden, men med en overvekt til venstre.

Det er allerede nær 80 % oppslutning i A-borgerstanden for at infertilitetsprogrammet skal formaliseres ved lov. Det er bare noen dager til A-sensuset skal stemme over det, og når det er over, vil statsministeren komme styrket ut av hele affæren.»

«Selv om det mest sannsynlig var ham selv som initierte hele faenskapet?»

«Velkommen til politikkens vakre verden.»

Daniel slapp løs et tungt sukk. Han hadde for lengst sett hvor Brita ville hen med den strategiske spillteorien sin. Det hele gav ham hodepine. Spill innen spill, der mål og regler endrer seg til det ugjenkjennelige i selvsamme øyeblikk en oppdager at det finnes høyere nivåer over det man trodde eksisterte. Det var ingenting for ham. Han hadde et lineært sinnelag. Hjernen hans foretrakk å nøste opp et og et problem om gangen, og så strekke det ut i en rett linje fra problem til løsning. Det var derfor han skydde alt som kunne minne om politikk på kontor, i vennskap og livet generelt.

Han så bort på Brita. «Hvorfor sitter du her og tuter ørene mine fulle med konspirasjonsdritt? Det er ikke akkurat som om jeg har noe valg i denne saken.»

«Du kan jo si nei med alt det innebærer for deg. Det jeg prøver å gjøre, er å gjøre deg bevisst over hvilke krefter som står imot oss om du blir med på laget.»

«Ja da. Stol ikke på en jævla kjeft.»

«Bortsett fra meg da.»

«Nettopp.»

De ble sittende stille og stirre på hverandre. Valgets time hadde kommet. Daniel kjempet mot rastløsheten. Det var på tide å sette seg i bevegelse, men ikke før han viste at han ikke var tapt bak en konspiratorisk låvedør han heller. Tiden var inne til å skjære vekk daukjøttet for å blottlegge sakens kjerne. «Det er oss revnende likegyldig hva slags agenda forsvarsministeren og statsministeren måtte ha.»

Brita holdt på pokerfjeset sitt. «Hvordan kan du si det? Det er jo den agendaen vi er ute etter å finne ut av.»

«Du tar feil. Agenda er bare et annet ord for strategisk gjennomføringsevne, rettere sagt evnen til å sette den politiske dagsorden. Å bestemme hva som skal, eller ikke skal skje med andre ord. Det som er interessant for oss, er hva som er deres endelige mål, ikke hva de gjør på veien mot dette målet. På det det nivået disse spiller på, snakker vi om at det bedrives et nullsumspill. Om man oppnår suksess, vil det være på bekostning av den som taper spillet. Det er vinn eller forsvinn. Dette betyr at de vil fortsette å forfølge sitt mål uavhengig av om de kjenner til hvilke trekk andre spillere gjør eller ikke.»

«Slik som bioprotein-skandalen mener du?»

«Skandalen er et nullsumspill som vil ende med suksess for statsministeren og Det Nye Arbeiderparti når A-sensuset blir avholdt. Den Kristendemokratiske koalisjonen vil sitte igjen med svarteper, og statsministeren vil, som du sier komme styrket ut av spillet. Mitt poeng er at dette ikke er mer enn en taktisk avledningsmanøver for å lede all oppmerksomhet bort fra det egentlige spillet.»

«Der brikken Lorelei Mansika spiller en eller annen sentral rolle», skjøt Brita inn.

«Spikeren på hodet. Når vi skreller vekk lagene med støy, er det hun som står alene tilbake. Alt vi vet, er at det er en forbindelse mellom henne og planene til de politiske haukene, men ikke hva slags forbindelse det er snakk om. Skal vi ha noe håp om å avdekke fiendens endelige mål, må vi finne ut av hva opplegget er med henne.»

Daniel klappet på den blå plastikktønna under seg. «Vi vet at hun ble spanet på før myrderiene startet, og alt som har skjedd etter det, er for vårt vedkommende lite mer enn uvesentlige biprodukter av handlingene til to av de klønete klovnene vi sitter på.»

«På tide med litt detektivarbeid med andre ord», svarte Brita. «Er det slik å forstå at du lar deg verve?»

«Ja jøss. Politidirektøren truet med å kødde med moren min da jeg fikk fyken fra styrken. Det er personlig. En av oss skal gå dukken, og det kommer ikke til å bli meg.»

«En god gammeldags blodfeide med andre ord?»

«Jepp. Min fiendes fiende er min venn og alt det der», løy Daniel. «Uansett hva som skjer, deler vi det samme målet, Brita. Politidirektør Hovset må falle før han rekker å kveste oss. Frem til det skjer, er vi uløselig knyttet sammen i et skjebnefellesskap. Jeg driter nemlig i hva dine allierte i E-tjenesten er ute etter. Dette her er oss to mot røkla!»

«Det forutsetter at vi opererer i det skjulte til vi har det som skal til for å tilintetgjøre den arrogante drittsekken.»

«Selvsagt. Skal vi begynne?»

Brita sparket en gummistøvelhæl mot tønna hun satt på. «Første punkt på dagsordenen er å flytte disse her til et sikkert sted.»

«Hvor da?»

«Vi har et sted stående klart noen mil unna.»

Daniel gadd ikke spørre hvem vi var. Det var ganske jævlig åpenbart. Han så bort mot skogsveien, som knapt var synlig på den andre siden av villniset, med et sukk.

«OK. Gir du meg en hånd?»

Brita gav fra seg et kort lattersnøft. Det var svar nok.

En liten evighet med svette og bannskap senere, smalt Daniel endelig igjen bakdørene på den franske varebilen han hadde lånt av KOPet for dagen. Han tvilte på at de noensinne ville få den tilbake.

Kort etter rullet de sakte ut av Østmarka. Nede ved Igletjern reiste nedtråkkede myrkvaster seg sakte som en fuktig svamp, mens motor- og menneskelyd sakte svant hen i det fjerne. Snart var det som om det aldri hadde vært en eneste sjel der nede, ved kanten til det tålmodig ventende dypet under dets svarte speilflate.

2
Maskemøte

Det var først utpå kveldingen at de omsider humpet ut av skogsveien og endelig traff oppsprukket, råtten asfalt. Daniel ble lite overrasket da Brita dirigerte kursen deres videre sørvestover, lenger bort fra den tungt overvåkede Oslo-arkologien, langs snirklete småveier som ikke hadde sett vedlikehold på årevis.

En liten mil senere annonserte et gammelt veiskilt at de nærmet seg utkanten av Ski, en liten by rett sør for hovedstaden. Brunpløyde høstjorder gikk over til foreldet villabebyggelse da de passerte en tusen år gammel steinkirke på toppen av et langstrakt høydedrag.

Noen minutter senere svingte de av mot en forfallen mursteinskoloss, som lå oppe på en liten grønn ås i utkanten av Ski. Et skittent, hvitt skilt med et rødt kors og svarte bokstaver ved avkjørselen til det øde bygget, fortalte at det en gang i tiden hadde vært det lokale sykehuset.

Da de kom nærmere, så Daniel at sykehuset ikke var helt ute av drift. Et dårlig opplyst skilt informerte besøkende om at det lå en døgnåpen legevaktavdeling på toppen av en sidevei som gikk opp rundt den venstre siden av bygningen. Resten av bygningsmassen lå i mørke.

«Nei, ikke den veien», sa Brita da Daniel gjorde tegn til å svinge av mot legevakten, og pekte mot enden av en parkeringsplass rett foran dem, på nedsiden av sykehuset. «Kjør rundt hjørnet der borte.»

Daniel gjorde som han fikk beskjed om, og snart hadde de parkert inne i et forlatt ambulansemottak. To svartkledde skikkelser dukket opp i lyskjeglene fra fronlyktene, ansikter skjult bak hetter og stridsbriller.

En av dem signaliserte med en kuttende bevegelse over halsen at Daniel skulle drepe motoren, mens den andre gikk rundt bak bilen.

Daniel skrudde av frontlysene. En rulleport skramlet ned bak dem, og reduserte høstkvelden utenfor til et absolutt mørke. Først da skrudde noen, trolig fyren borte ved porten, på taklyset inne i ambulansemottaket. Det flimret arytmisk i døende lysstoffrør over hodene deres da de gikk ut av bilen.

Brita kastet ikke bort tid på å introdusere Daniel og mennene for hverandre. «Kan dere ta dere av lasten, gutter?» spurte hun.

«Ikke noe problem», svarte mannen som hadde stilt seg opp foran bilen, og pekte på to vippetraller som stod ved siden av dobbeltdørene til pasientinngangen innerst i mottaket.

«Fint.» Hun vinket på Daniel og begynte å gå bort til dobbeltdørene med bestemte steg.

«Kommer», svarte han til den tause kommandoen, og fulgte etter i sitt eget tempo.

Brita trykket på døråpneren og forsvant inn i den mørke korridoren innenfor før han rakk frem. Han måtte ta et par raske steg for å smette inn gjennom dørene før de svisjet igjen i ansiktet hans. Hun måtte ha trykket på en lysbryter, for taklys blinket og våknet til live i korridoren mens han luntet etter henne.

Det var flere lukkede dører bortover korridoren. Han dyttet opp en av dem på måfå, og fikk et glimt av en gammel triage-enhet. Et broket utvalg av sykehussenger stod på rekke og rad, flankert av forlengst utdatert medisinsk utstyr. Det blinket i grønne indikatorlys på de nærmeste sengemonitorene. Det slo ham at det fremdeles fungerende utstyret trolig var registrert som kassert i et eller annet Omstruktureringsregister. Han kunne bare gjette på årsaken til at E-tjenesten trengte å holde seg med et svart sykehus innenfor landets grenser.

Et lite stykke foran ham endte korridoren i en T. Brita tok til høyre og forsvant ut av syne. Et skilt i taket viste at hun var på vei mot det som en gang hadde fungert som kontorfløyen til røntgenavdelingen. Daniel stoppet opp og kikket nedover gangen til venstre. I enden av denne viste et nytt skilt veien videre til likstuen. Det ville bli det foreløpig siste hvilestedet for innholdet i de blå tønnene de hadde brakt med seg.

Der han stod, slo det ham at det ikke var lange veien mellom Ski sykehus og Boerbooms sluseprosjekt borte i Drøbaksundet, der Dzaglika Djvebeshvilis medhjelpere noen uker tidligere hadde forsvunnet på mystisk vis. Var det nettopp her de hadde endt opp, i hver sin fryseboks nede i andre underetasje? Han så for seg ulike grupper komme og gå fra det svarte sykehuset, ettersom de trengte å forhøre og lege andre og seg selv i skjul for alt som kunne lukte av lov og moralsk etterrettelighet. Kanskje lå de der nede og ventet på ham nå?

I så fall var den E-tjenestefraksjonen som Brita nettopp hadde rekruttert ham til, den samme fraksjonen med drittsekker som hadde satt det hele i gang. Når han tenkte seg om, var det bare to personer utenfor ringen av innvidde intrigemakere som visste at det var flere nivåer i Lorelei Mansika-saken enn det som nå kom frem av doktorerte offentlige data; Brita Holm og Daniel Acosta Berg.

Daniel ristet av seg paranoiaen like raskt som den begynte å spre sine tentakler gjennom sinnet hans. Når konspirasjonsteoriene blir overdrevent innfløkte og fantastiske, er de som regel nettopp det; fantastiske. Dessuten ville ikke det lille 360 graders domekameraet i taket tillate ham å tilfredsstille nysgjerrigheten sin. Han skulte opp mot det, og flyttet seg litt til siden. Kameralinsen fulgte ham automatisk.

Det fortalte ham at kameraet var automatisert med bevegelssensorer. Det betød også at det var utstyrt med infrarøde og termiske filtre. Nysgjerrighet fikk greie seg uten tilfredsstillelse. Foreløpig. Han vendte om på hælen og trasket etter Brita. Hun stod og ventet på ham utenfor det eneste opplyste kontoret nede i sidekorridoren.

«Vært her før?» spurte han da han kom bort til henne.

«En gang. I formiddag.»

«Dere spionerte på meg da jeg forlot Byen?

«De har fulgt bevegelsene dine helt siden jeg fortalte dem at den nye alkoholikerhobbyen din ikke var noe annet enn rent spill for kulissene. De har brukt dette sykehuset som overvåkningssentral, og tilkalte meg da du plutselig brøt det nye mønsteret ditt og reiste ut i skogen.»

«Alt dette for lille meg?»

«Kutt ut! Jeg kjenner deg. Du er av den typen som bare deler nøye utvalgte deler av det som koker under topplokket ditt med andre, og aldri mer enn til å få det som du vil. Ditt laden og gjøren den siste uka har vist oss at du har holdt tilbake info som kan gi saken nye vinklinger og alternative etterforskningspor. Vi vil ha det du sitter på – rettere sagt, vi vil ha deg.»

«Takker for tilliten.»

Daniel tenkte så det knaket mens Brita åpnet kontordøren. Det ville ha tatt dem noen dager å skjønne at drikkingen hans ikke var annet enn kamuflasje for andre skjulte aktiviteter. Han hadde gjort to ting i løpet av den samme perioden.

Den første var å møte sine forhenværende kollegaer Tim og Merdad til lunsj nedenfor politikammeret, der han hadde fått dem til å bruke sin tilgang til Politiwaren for å få bekreftet at han hadde blitt digitalt utvisket fra etterforskningshistorien. Daniel hadde regnet med dette ville trigge diverse digitale vaktbikkjer, og føre til at møtet deres ble kjent. Om de ble spurt, ville eks-kollegaene villig ha fortalt alt som hadde blitt sagt mellom dem.

Det ville ha vært nytteløst for dem å prøve å lyge om det, da de bare ville ha blitt avslørt av stemmemodulerings- og biometriske analyseprogrammer. Det taktiske mottrekket som Daniel hadde planlagt, var å fake en liten psykologisk knekk foran Tim og Merdad, og innta en flytende lunsj bestående av vodkashots og øl. Håpet var at de ville tolke dette som en reaksjon på den digitale slettingen av ham, og så rapportere dette videre.

Den andre tingen han hadde gjort, var å oppsøkte Erika, elskerinnen til Trond Alfheim, og halt ut av henne hvor likene i de blå tønnene hans hadde blitt begravet, rettere sagt nedsenket. Det måtte ha vært rundt den tiden at Brita og hennes allierte i E-tjenesten hadde kommet på banen.

Han lot Brita gå først inn gjennom døren. Det vindusløse kontoret var tomt, om en så bort fra et dusin monitorer på en lang pult borte ved en av veggene. To slitne kontorstoler stod og ventet på dem foran pulten. Den ene stolen manglet et hjul, noe som fikk den til å lene litt over til høyre. Skrapemerker i den grå sykehus-linoleumen under den forkrøplete stolen, viste at den hadde sett mye bruk den siste tiden.

Det kom ikke som noen overraskelse på ham at Brita satte seg ned i den gode stolen. Han vred fotbasen rundt på ledige skrothaugen, slik at den heller vippet litt bakover enn til siden før han satte seg ned i den.

«Online-konferanse?» spurte han skeptisk.

«Slapp av, det går bra. Disse folkene har kryptolinker av en annen verden.»

«Jeg får ta deg på ordet. Skal vi begynne?»

Brita aktiverte monitoren rett fremfor dem ved å legge en pekefinger på den svarte skjermen. Den slo seg øyeblikkelig på og skannet fingeravtrykket hennes.

[Brita Holm. Status: Ekstern agent. Len frem for retina-skann.]

Et lite avleservindu med dukket opp på skjermen. Hun stirret stivt på den i et par sekunder mens systemet kort justerte lysstyrken på vinduet opp og ned for å sjekke irisresponsen hennes. En kort melding dukket opp da systemet var fornøyd med at det var et sett med autentiske, levende øyne som stirret tilbake på det:

[Verifisert. Neste subjekt.]

«Det er deg, Daniel.» Daniel fulgte hennes eksempel, la en tommel på skjermen og lot seg retinaskanne.

[Daniel Acosta Berg. Status: Ubekreftet / UFA / Uten Fast Arbeide.]

Da den Militære Sikkerhetsintelligensen i det digitale mørket på den andre siden av skjermen var fornøyd, materialiserte den en ny melding:

[Verifisert / Sivilist. Signer taushetserklæring.]

En hvit firkant dukket opp på den høyre siden av skjermen. Over en oval inne i firkanten blinket det [TOMMEL] mens en tekst rullet over skjermen fortere enn det det menneskelige øye greide å registrere. Pop-ups viste ham relevante punkter i hurtigteksten mens den suste over skjermen. De viktigste punktene var:

[Taushetsplikt / varighet: Livstid.
Ved brudd på: Livstid.
Prøveløslatelse: Nei.]

Han så bort på Brita. «Jeg blir vel bare enda mer deprimert om jeg skulle gidde å ta meg tid til å finlese denne slavekontrakten», konstaterte han, og la en tommel på ovalen.

[Verifisert. Daniel Acosta Berg. Status: Ekstern agent. Velkommen.]

«Eh, takker», svarte Daniel til skjermen, som i samme sekund åpnet en kryptolink til den nye arbeidsgiveren hans.

En smilende postergutt tok plassen til slavekontrakten hans. Blånyanserte øyne, perfekt balansert på midtpunktet mellom det for kalde og for varme, kikket ut på dem fra et markant og velproporsjonert, men ikke for maskulint ansikt med noen få, distingverende rynker. En velfrisert gråstenket manke, hvis hårfeste var uberørt av tidens tann, var det siste lille tøtsjet som avrundet det tilsiktede inntrykket av en vinner i det genetiske lotteriet. Postergutt kunne være alt fra midten av trettiårene til i begynnelsen av femtiårene, noe som både på jobb og privat ville gi ham en naturlig autoritet over de fleste han interagerte med. Med andre ord; en ulidelig klyse.

[E-boble initiert.]

Daniel så seg nøyere rundt i kontoret. Små, svarte bokser var skrudd fast i vegger og tak. Hårtynne grafénkabler gikk på kryss og tvers mellom boksene med antisensorutstyr, og koblet dem sammen i et ugjennomtrengelig faradaybur. «Snakker om felt-tek», mumlet han lavt til seg selv. Posterguttens digitale ører plukket opp de lavmælte ordene hans med letthet. «Vi har ikke råd til å ta noen sjanser med denne operasjonen», svarte Postergutt i en velmodulert stemme, som var designet for å inngi et perfekt inntrykk av kompetent selvsikkerhet. «Vi er villige til å investere betydelige ressurser for å unngå unødig … friksjon.»

Den lille kunstpausen før det siste ordet var avslørende. Daniel vippet stolen sin opp og lente seg fremover for å stirre Postergutt rett i hvitøyet.

«Du snakker ikke nedlatende til meg, din jævla rasstapp!» glefset han til skjermen. Og der var det. En ørliten, ufiltrert mikropause før det rykket ufrivillig i små muskler. En annen ting verdt å merke seg, var hvordan Postergutts munn dannet en liten, sjokkert O over den uventede fornærmelsen.

«Unnskyld meg?» spurte skjermbildet i en mild irritasjon, som neppe reflekterte den sanne stemmen til den som skjulte seg bak den digitale masken.

Daniel ignorerte det og så bort på Brita. «Du kødder med meg, en jævla avatar?»

«Ingen grunn til å være snurt, Einstein. Selv brukte jeg flere minutter på å ferske den.»

«Betryggende å vite at vi starter vårt nye vennskap med tiltro og åpne armer», gryntet Daniel og vendte seg mot avataren igjen. «OK, frøken.»

«Frøken?»

«Menn flest vil ikke si ‘unnskyld meg’ og gjøre trutmunn når de får dritt slengt i trynet. Du er derfor mest sannsynlig en kvinne. Jeg kan tenke meg at det ikke er mange kvinnelige kandidater som kan tenkes å stå imot Gutteklubben grei, så hvis du skulle finne på å føkke med meg, kan jeg tenke meg at opposisjonen i E-tjenesten vil ha en veldig kort liste med kandidater å velge mellom når jeg rotter deg ut.»

Brita brast ut i latter. «Jeg sa han var god.»

Avataren syntes ikke å se humoren i situasjonen. «Det er mulig, men han har et stykke å gå på den diplomatiske siden.»

«Nok om det», brøt Daniel inn. «Hva er det dere vil ha meg til å gjøre?»

«Du har et fransk pass har du ikke, en liten bonus etter din tid i Fremmedlegionen?»

«Hva er det du foreslår?»

«Enkelt. Siden vi ikke kan grave i PST og statsministerens anliggende inne i SASI uten å vekke uønsket oppmerksomhet fra deres allierte i S-staben, må vi finne en annen måte komme til bunns i hva som foregår.»

«Så dere tenker på sende meg utenlands for å finne Tyazhiki / Vodanoy, eller hvem faen det nå er, og trekke ham ut i dagslyset.» Daniel klødde seg ettertenksomt på det arrete kinnet sitt. «Maker sense. Det var jo ham som sendte Lorelei Mansika hit til landet i første omgang. Det jeg sliter med å forstå, er hvordan dere har tenkt at jeg skal få det til. Etter det Brita her har fortalt meg så langt, og det jeg selv har sett av det primitive opplegget deres, representerer du ikke stor mer enn en fraksjon innen Etjenesten.»

Avataren trakk på et lite smil. «Fraksjon? Godt ordvalg. La oss kalle det for E-stabsfraksjonen, for å skille oss fra opponentene i vår egen avdeling og deres likesinnede i S-staben.»

«S-staben er den operative delen av E-tjenesten, er den ikke – den med alle de aktive agentene?»

«Stemmer, og det er derfor vi har rekruttert dere. Vi kan ikke med sikkerhet vite hvem eller hvor stor del av S-staben som er involvert, så vårt beste trekk er å outsource så mye som mulig av våre egne aktiviteter.

Både du og Brita var åpenbare kandidater for rekruttering, da dere begge har vært dypt involverte i begivenhetenes gang fra starten av. Jeg vil tørre å gå så langt som å påstå at deres fremtidige … interesser er identiske med våre egne mål.»

«Takker for tilliten», svarte Daniel for dem begge. «Og hva er så disse målene du snakker om?»

«Å rydde opp i eget hus.»

«Men ikke å avdekke overskridende maktmisbruk fra de folkevalgte, og andre offentlige instanser som er satt til å tjene våre konstitusjonelle, grunnlovfestede rettigheter?»

«De er loft, kjeller og grunnmur i samme hus.»

«Nettopp, ja», svarte Daniel i en sarkastisk tone. «Og nøyaktig hvordan har dere tenkt at denne denne vårrengjøringen skal foregå?»

«Vi har ikke noe svar på hvordan ennå. Vi er avhengige av å innhente ytterligere etterretningsinformasjon først.»

«Kommer du ikke fra E-staben? Det er jo den som driver med digital og annen elektronisk trolling. En skulle ikke tro at du ville ha noe problem med å tråkle deg usett gjennom systemene for å finne brukbar informasjon.»

«Det er ikke så enkelt. Vi har ikke tilgang til E-stabens fulle ressurser. Som en fraksjon innen denne har vi, som jeg allerede har påpekt, et begrenset handlingsrom innomhus. Dessuten har vi grunn til å tro at det finnes en dyp bakgrunn som våre motstandere ikke har brydd seg med å finne ut av.»

«Mellom Tyazhiki / Vodanoy og Lorelei Mansika?»

«Korrekt. Det var nettopp du som avdekket denne koblingen, og det skjedde først et godt stykke inn i politietterforskningen. Etter det vi har sett så langt, var dette ny informasjon for PST-sjef Morland og hans håndlangere.

Likevel har de ikke agert på den. Det kan bare bety en eneste ting; De tror at de vet nok, og de er redde for å tiltrekke seg uønsket oppmerksomhet ved å forfølge den sannsynlige koblingen du avdekket mellom russisk mafia, Mansika, og det som trolig er hennes falske statsborgerskap i Post-Slovenia.»

«Så det var derfor du spurte meg om det franske passet mitt», konkluderte Daniel.

«Korrekt igjen», svarte avataren med et irriterende perfekt digitalt smil.

«Så la oss komme i gang!»

«Vent litt!» brøt Brita inn, og la en beskyttende, nesten moderlig hånd på armen til Daniel. «Om du går med på dette, vil det bare være et spørsmål om tid før fienden oppdager hva du driver med.»

«Jeg får vel prøve å operere i blindsonen dens så lenge som mulig, da», svarte Daniel ubekymret.

«Det endrer ikke på det jeg prøver å fortelle deg, Daniel. Du vil bli avslørt til slutt.» Hun så bort på avataren. «Vi trenger å formulere en handlingsplan for når det skjer.»

«Vi er åpne for forslag.»

Daniels ansikt sprakk opp i et ondt glis. «Ikke en handlingsplan, men en avledningsmanøver. Situasjonen kommer til å være flytende når jeg først er ute i felten, så hva med å slå to fluer i en smekk?»

«Hva er det du har i tankene?»

«Vi utnytter den ene koblingen vi ikke har diskutert ennå, nemlig den mellom Tyazhiki / Vodanoy, Dzaglika Djvebeshvili og Boerboomgruppen. Det var jo nettopp gjennom denne koblingen at de greide å arrangere alt det som skulle til for å få Lorelei raskt etablert i Norge, og den gav dem også den bakdøren de trengte til å få på plass de sovende agentene som beskyttet henne i tiden etterpå.»

Brita så overrasket bort på ham. «Du foreslår at vi skal gå Boerboom nærmere etter i sømmene?»

«Mer spesifikt eierstrukturer og pengestrømmer. Identitetene til bakmennene som fikk henne hit, ligger garantert skjult ett eller annet sted inne i dem. Med Boerbooms tette bånd til de norske styresmaktene vil en korrupsjonsjakt garantert avsløre et ormereir av bestikkelser med pinlige forgreninger til de, for oss, rette folkene.»

«Noe som kan bli en veldig pinlig og offentlig skittentøyvask for våre motstandere, og samtidig lokke folkene vi er ute etter ut fra treverket?» spekulerte avataren høyt for seg selv. «Definitivt gjennomførbart.»

«Da er det bestemt», svarte Daniel. «Det eneste som gjenstår nå, er å finne ut av hvordan vi kan gjennomføre det.»

«Ikke hvordan. Hvor», svarte avataren. Både Brita og Daniel bannet høyt da den forklarte hva den hadde i tankene.