Esben Kobberstad

Mordvarger

Del IV:

Utleg

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign:Bookcoverzone.com

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 9788293750178 (ePub)

ISBN 9788293750093 (trykk)

Kontakt:ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Om en mann blir slått i hjel, skal den være
banemann som lyser drapet på seg
… og om han ikke tar det på seg,
da er han en sann morder (lovløs)

UTDRAG FRA FROSTATINGSLOVA

1:
Na svobodye!

Sveitserne sendte sin aller farligste fange til Russland på økonomiklasse. I et forsøk på å ikke skremme vannet av de andre passasjerene, hadde de kledd opp kjempen i det eneste de hadde funnet av sivile klær som passet ham, en rød Adidas treningsdress med hvit logo. Fot- og håndjernene lurte ingen av passasjerene til å tro at det digre beistet var noe annet enn hva det var. Oleg var den siste til å gå om bord i flyet, eskortert av en sveitsisk politimann og Morda selv, og han ville bli den første til å forlate det.

Morda og sveitseren lenket fangen fast til et flysete mellom seg, og satte seg til å vente mens flyet begynte på sin tre og en halv times lange flight fra Zürich mot Moskva. Sveitseren sovnet kort tid etter avgang, dysset i søvn av den kjedelige flyturen. Han skulle bare ha visst, tenkte Morda. Etter en time hørte han en lav brumming fra kjempen ved siden av seg. Sakte demret det for ham at Oleg satt der og lo stille for seg selv.

«Hva er det for noe?» spurte han uten tro på å få noe svar.

Oleg plukket på en av tre hvite striper som strakk seg fra skuldrene og ned langs ermene på den røde treningsjakken sin. «Ingenting», svarte han. «Jeg har bare ikke sett en av disse siden jeg forlot Russland.»

«Pleide du å gå med sånne klær?»

«Død manns antrekk? Aldri.» Oleg så bort og forholdt seg taus resten av flyturen.

Noen timer senere landet de på Sheremetyevo lufthavn rett nord for Moskva. Den sveitsiske politimannen våknet ikke før landingshjulene traff rullebanen. Sammen dro de Oleg opp i midtgangen og ut flydøren med en gang den ble åpnet. Flyplasspolitiet stod og ventet på dem utenfor flykroppen. De eskorterte ikke fangen opp gaten og inn gjennom flyplassens mottakshall, men ned en sidetrapp og ut på rullebanen under flyet. Der ble han dyttet inn i en av to ventende politibiler og kjørt vekk uten blålys.

Fem minutter senere var Oleg trygt forvart i en varetektscelle inne på flyplassens politistasjon. Den sveitsiske politimannen signerte fangen over til russisk varetekt med et lettelsens sukk, og forsvant inn i passasjerhallen for å ta første fly hjem igjen. Morda hadde ikke noe slikt hell, men måtte se seg nødt til å vente sammen med fangen mens kveldsmørket senket seg. Det var til det beste, for kveldstid ville snart gli over i nattetid, og da ville flyplassen offisielt være stengt i noen små timer.

Natten var også den tiden av døgnet da bemanningen på politistasjonen var på det laveste. Samme natt brøt det også tilfeldigvis ut en brann ved ett av flyplassens flybensinlagre. Alt tilgjengelig mannskap, politimenn inkludert, ble satt til å håndtere krisen.

«Alt er klart.»

Morda så opp mot stemmen. En engstelig og lett stresset politisjef stod over ham. Morda tørket søvn ut av øynene. Han måtte ha duppet av i stillheten som oppstod etter at politistasjonen ble tømt for personell.

«Fint», svarte Morda, og reiste seg opp på dovne føtter. «La oss sette i gang.»

En time senere, under en rutinemessig celleinspeksjon foretatt av politisjefen selv etter at brannen hadde kommet under kontroll, ble Oleg ble funnet hengt på cellen sin. Politisjefen nølte ikke med å kontakte sine overordnede inne i Moskva. For å unngå en offentlig skandale, ble det etter politisjefens anbefaling besluttet å skjære ned liket, og få det fjernet før flyplassen åpnet for publikum igjen. Allerede før ordren kom, lå det klart til transport inne i en likpose.

En åpenbart resignert Morda fulgte liket inn til rettspatologen i Moskva sentrum, der en enslig, livredd lege bekreftet den selvdødes identitet. Snart, veldig snart, ville en fjern slektning betale for den dødes kremasjon, og det ville være enden på saken.

Så langt som det angikk de uinteresserte russiske myndighetene, var det ikke snakk om annet enn en ubetydelig kriminell med lite annet enn sin egen fingerte død å gjøre opp for, et forhold som dessuten lå et halvt århundre tilbake i tid. Det var liten fare for at noen ville ta seg bryderiet med å se på saken, og om noen mot all formodning skulle gjøre det, ville de raskt bli brakt til taushet på den ene eller andre måten.

Morda tok med seg dødssertifikatet til den ukjente stakkaren som hadde blitt ofret for å frigi monsteret fra sine lenker, og reiste inn til Interpols kontor i Moskva sentrum. Interpol hadde ingen innflytelse i Russland, og ville ikke ha noe annet valg enn å legge saken kald.

Han hadde med seg en trøstepremie. Ledetråder til en internasjonal våpensmuglerliga med base i Murmansk, en forblåst havneby oppe mot ishavet i nordvest. Ledetrådene var ren manipulasjon plantet etter Vodanoys ordre, og ment å få Morda sendt opp til havnebyen på et legitimt spaningsoppdrag. I sitt stille sinn nærte Morda en nagende mistanke om at det ville bli et farlig langt et.

Vodanoy hadde gitt Morda en egen trøstepremie også. En hel dag hjemme med familien. Bare tanken på å få se den igjen, brakte farge tilbake til verden. Likevel var det en glede blandet med gru, for som med alt annet Vodanoy foretok seg, var belønningen ment å minne Morda på alt han hadde å miste om han sviktet sin herre. Og nå, takket være Mordas trofaste tjeneste, var det to av dem. En dobbel forbannelse.

Den gamle politimannen stod og ventet tålmodig på dem, hans enorme skikkelse en svart silhuett mot flomlysene ute på rullebanene til Sheremetyevo flyplass. En søyle av hvit røyk strakk seg opp mot himmelen bak politimannens hode. Blinkende varsellys fra brannbiler der borte, farget den nederste delen av røykkolonnen rødt som brennende blod og kronet mannen foran dem i ild.

«Bratskaya semyorka», mumlet sjåføren mens han bremset ned bilen.

«Hva faen var det du sa for noe?» spurte Nifingre i en flat, kald stemme.

«Det er bare De syv brødre som kunne ha fått stelt i stand dette her.»

«Jobben din er å holde tankene dine for deg selv og kjeften lukket!» bjeffet Nifingre idet den unge sjåføren svingte inn mot fortauet. For folk flest var Semyorkaens eksistens ikke mer enn en gammel myte fra Den kalde krigens siste dager, men i løpet av de siste årene hadde myte begynt å likne fakta.

De syv var kanskje tilbake, men hvem var det som hadde vekket dem tilbake til live? Nifingre fryktet at mannen de skulle plukke opp visste svaret på spørsmålet. Liv betød ingenting for en Vor v zakonye av Den gamle orden, kun lojalitet inn i døden. Han så hardt bort på den unge mannen bak rattet. I sjåførens ivrige ansikt kunne Nifingre lese naken ambisjon og naive drømmer om fremtidig storhet.

Det den yngre mannen ennå ikke hadde lært seg, var å vite når det var best å bare tie og ikke stille noen spørsmål. I den verdenen de levde i, var upassende nysgjerrighet nok til å late livet for, og med det ethvert håp om noen fremtid over torva.

Nifingre brydde seg ikke om hva som ville skje med den unge sjåføren. Det eneste lojalitetsbåndet mellom dem, var at de begge, riktignok med over et halvt århundres mellomrom, var innviet i det samme broderskapet. Dette enkle faktum gjorde det å hjelpe pjokken med å holde seg i live til et spørsmål om plikt og ære.

«Er du glad i livet, holder du øynene på veien og hendene på rattet!» bjeffet han til sjåføren. «Du åpner ikke den jævla kjeften før du blir bedt om det, og da er det bare for å svare et respektfullt ’ja, Pakhan’. Er det forstått?»

«Slapp av, det ordner seg», var det bekymringsløse svaret Nifingre fikk tilbake. Sjåføren parkerte ved siden av den svære politimannen, og begge to gikk ut av bilen.

«Vær hilset, Pakhan», sa Nifingre med et høflig nikk, og åpnet opp baksetedøren mot fortauet for passasjeren deres.

«Hei, kamerat, hvor skal vi?» plapret sjåføren, og svelget tungt med en eneste gang de respektløse ordene flyktet fra leppene hans. Et eneste blikk opp i ansiktet til den ventende passasjeren, hadde nemlig vært nok til å overbevise ham om visdommen i Nifingres råd.

Monstret dro av seg politihatten og kastet den inn i baksetet gjennom den åpne passasjerdøren. «Hjem.»

«Hvor er det, Pakhan?» spurte Nifingre respektfullt.

«Nordover», svarte Oleg og dukket inn i baksetet. «La oss kjøre. Det er en lang vei opp til ishavskysten.»

Nifingre lukket passasjerdøren for Oleg mens sjåføren stavret seg rundt fronten av bilen på skjelvende ben. Han kastet seg inn bak rattet ved siden av Nifingre, og begynte å stresse med clutch- og gasspedalene mens han fomlet med giret for å få bilen i gang.

Det gikk som det måtte gå. Motoren slapp løs et hvin, og kvaltes med et klynkende ekko fra sjåføren.

«Si meg», kom det fra baksetet. «Har du noen gang kjørt en bil før?» Den illevarslende stemmen hadde en kvernende undertone, som om den ble påkalt fra de glohete, knasende møllehjulene hvis jobb det var å kverne ned syndere i helvetes malstrøm. Det var ikke noen dårlig lignelse, for monsteret i baksetet brakte helvete med seg hvor enn det vandret over landjorden.

«Ja, Pakhan!» stotret sjåføren i fryktbåren respekt, og fyrte opp motoren igjen. Resten av den lange kjøreturen ble tilbrakt i knusende taushet, mens by ble til bygd, bygd til døende granskog, og død skog til øde vidder dekket av snø og is. Den stumme sjåføren klamret seg fast til rattet og holdt blikket stivt klistret til veien foran seg helt til de var fremme.

«Faen», bannet Daniel lavt, idet bevisstheten hans begynte å presse seg opp gjennom en lettende tåke av bedøvelse. Skarpt lys brente seg inn i den verkende skallen hans da han prøvde å presse opp øyelokkene sine. Han hadde en klaustrofobisk følelse av å befinne seg inne i en kokong omringet av en susende hvining.

«Han våkner nå», sa en russisk stemme på engelsk. Den var så nære at Daniel kunne føle varm pust kjærtegne det venstre kinnet sitt. Daniel kjente ikke igjen stemmen, men det strie skjegget til Rasputin-fyren da han trakk seg litt unna ansiktet hans. Bevegelsen ble fulgt av den svake, nappende følelsen av en nål som ble trukket ut av armen hans. Nei, tenkte han. Ikke en nål, en sprøytespiss.

«Fint», svarte en annen stemme som virket både nær og fjern på en gang. Daniel kjente den igjen. Det var Vodanoy. Han prøvde å åpne munnen for å snakke. «Vent litt», sa Vodanoy. «Her, drikk dette først».

Noen klemte et glass inn i hånden til Daniel. Han håpet på at det var vann, løftet det skjelvende opp til munnen, og tok en dyp slurk for å fukte den uttørkede munnen og halsen sin. Ting begynte å klarne opp.

Han satt fastspent i et sete, et flysete. Det forklarte også den rare kongkongfølelsen. Han kikket ut av vinduet ved siden av seg, og så skyer. Den rare suselyden kom fra luft som ble presset ned under vingene, og fra hvinende jetmotorer et stykke lengre bak. Det var en liten flykropp, kom han frem til etter noen sekunder. Et privatfly.

Daniel så bort på Vodanoy, som satt og drakk te i et sete vendt på skrå mot det han selv satt i. Svingbare seter, var en vanvittig sløsing med passasjerplass, men plassøkonomi var åpenbart ikke noen relevant problemstilling for en som hadde råd til å holde seg med et eget privatfly. Daniel svingte setet sitt mot Vodanoy, slik at de satt kne mot kne. «Hvor er vi på vei hen?» spurte han.

«Hjem», svarte Vodanoy og tok en slurk av teen sin. «Til meg for å følge valgvaken.»

«Hvor er nettbrettet mitt?»

«Trygt forvart i en blyboks.»

«Når kan jeg få det tilbake?»

«Ikke når, om.»

«Så jeg må med andre ord vente til etter det russiske presidentvalget», konkluderte Daniel.

«Hva er det du tenker på?»

Daniel tenkte tilbake til hotellet i Ennetbürgen, der han først møtte Vodanoy og hans lille klikk av medhjelpere. Morda hadde bokstavelig talt begynt å gråte av redsel bare ved synet av den radmagre Rasputin-fyren.

Hva var det Morda hadde sagt til ham igjen? Velg livet. Daniel følte ingen frykt over det valget han hadde blitt lurt til å ta, da han i valget mellom en sprøyte og et vodkashot, hadde styrtet nedpå det som viste seg å være en coctail av sprit og dop. Han ville alltid ta det valget som gav ham mer liv å leve. Det var alltid det eneste rette å ta. Selv nå.

Han lot blikket vandre bort til Vodanoys medisinske hjelper, som hadde trukket seg tilbake til et sete i motsatt ende av flykabinen. Ved siden av Rasputin, godt synlig i midtgangen, stod en åpen skinnveske. Den lignet litt på den vesken med … redskaper som Nifingre hadde dratt rundt på sitt groteske drapstokt i Oslo-arkologien, tenkte Daniel likegyldig.

Et legestetoskop lå dandert over det som så ut som et lite lager av ymse ampuller og ferdigpreparerte sprøyter i Rasputins veske. Alt sammen lett tilgjengelig om Rasputin skulle få bruk for det. En lege? Var det det Morda var så redd for?

Nei, tenkte Daniel med et gjesp. Morda måtte ha vært redd for det doktoren var i stand til gjøre. Svaret kom til ham på nok en bølge av likegyldighet. Kjemisk bio-hacking. Rasputin var en forhørsekspert, trolig i sin tid rekruttert av Vodanoy fra KGB, det russiske FSBs forløper.

Det gikk opp for ham at han burde være redd, men han orket ikke bry seg med det. Sprøyten, hvisket Det ødelagte til ham, dets vrede pakket inn i en sjø av bomull, og minnet Daniel på den sprøytespissen som doktoren nettopp hadde trukket ut av armvenen hans. Han var allerede hacket. Det var bare en ting han kunne gjøre. Å bruke det.

«Nå, hva blir det til?» spurte Vodanoy i en rolig, nesten hypnotisk stemme.

Daniel så bort på ham igjen, på et ubevisst plan klar over at den milde stemmen var ment å virke sammen med medikamentene som nå flommet rundt i blodstrømmen hans. Gå med det, hveste hans indre stemme til ham. Sannheten vil sette oss fri. Daniel lo høyt da han forstod at sannheten også ville gi ham det han selv ville ha.

«Fint å se at du ser humoren i situasjonen», sa Vodanoy tørt da Daniels latteranfall døde ut.

Daniel nikket mot doktor Rasputin. «Dere trengte ikke pumpe meg full av dop for å få tungen min på gli», gliste han svakt og blunket vekk en liten bølge at trøtthet.

«Det er fast rutine med nye rekrutter», svarte Vodanoy med noe som nesten hørtes ut som genuin beklagelse i stemmen. «På denne måten greier vi å … eliminere infiltratører og potensielle tystere før de rekker å gjøre noen skade.»

«Greit for meg.» Daniel merket at et flåsete glis begynte å danse ukontrollert rundt munnen sin. «Skal vi begynne?»

«For all del.»

Daniel fortalte ham alt. Helt fra mordet på Dzaglika i Tungaten, til da han endelig greide å få kontakt med Vodanoy i Sveits. Det ble en lett øvelse, for han beskrev sakens utvikling fra sitt eget, unike perspektiv og slik han genuint følte at den var i sitt eget hjerte. Han gav Vodanoy sannhet, sin sannhet.

Da Vodanoy begynte å grave i hendelsene rundt Château de Chillon, sa Daniel, som sant var, at han ikke visste hvem det var som hadde sendt leiesoldatene etter ham. Enten var det PST og S-stabsfraksjonen som hadde bestemt seg for å få ham til å tie, eller så var det hans egen oppdragsgiver i E-stabsfraksjonen som stod bak.

Om det var det siste som var tilfelle, måtte E-stabsfraksjonen ha bestemt seg for at den ikke lenger hadde bruk for ham. Da kunne de ha gjort en av to ting; enten prøvd å kvitte seg med ham på egenhånd, eller så må de ha solgt ham til fienden som et ledd i en eller annen gjensidig fordelaktig avtale. Resultatet var det samme. Daniel visste ikke lenger forskjell mellom venn eller fiende.

«Så for alt du vet, er du uten hjem og land», sa Vodanoy til slutt.

Daniel syntes å merke en viss finalitet i stemmen hans. Det var ikke rart, for han forstod at han nå, så langt det gjaldt Vodanoys anliggende, hadde brukt opp sin nytteverdi for ham også.

Han vred litt på seg i flysetet, og så doktor Rasputin plukke opp en fersk sprøyte fra legevesken sin. Nok en gang tenkte han vagt at han burde bli redd eller sint, men den medisinske apatien nektet ham å gjøre noe annet enn å bare sitte der som et trofast gammelt bikkjeskinn, som i blind tillit til sin eiers beroligende røst lar veterinæren sette en dødelig sprøyte i seg.

Morens ansikt dukket opp i tankene hans. Var det slik Anita hadde det? Hver eneste dag? En vag blanding av angst og anger blomstret opp i ham, og fikk han til å åpne munnen igjen. Hvor lenge hadde han sittet der i taushet? Han ante ikke.

Alt han visste, var at Vodanoy allerede hadde begynt å svinge setet sitt bort fra ham, som om Daniel nå var et tilbakelagt avsnitt i hans lange liv, en anekdote allerede på ferd inn i glemselen.

«Vent litt!» Daniel skvatt til, overrasket over å høre sin egen stemme.

Vodanoy så bort på ham med en trøtt mine. «Hva er det nå, en siste bønn?» sa han i en tone som fortalte Daniel at han hadde hørt utallige ofre be for sine liv før.

«Ikke helt.»

«Nåvel, ut med det.»

«Jeg vet hvor de har henne, Lorelei mener jeg, vel ikke helt nøyaktig, men sånn cirka.» Daniel måtte klappe igjen kjeften for ikke å fortsette å bable.

Kjedsomhet ble erstattet med fersk nysgjerrighet. «Sier du det?»

Daniel grep sjansen med begge hender. «Vi vet begge at de holder henne skjult i påvente av Det russiske presidentvalget, men ikke hvor.»

«For meg hørtes det ut som om det bare er en av oss som ikke vet det», svarte Vodanoy tørt.

«Bare hør på hva jeg har å si», maste Daniel, og fikk et utålmodig nikk til svar. «Som du sikkert er klar over, utløste president Vladimirov med vilje en krise i Svalbardspørsmålet for å skape medvind i valgkampen sin.»

«Fortell meg noe jeg ikke vet.»

«Det han ikke regnet med, var at Kalmarunionen denne gangen valgte å sette hardt mot hardt, og nekte ham en billig utenrikspolitisk seier – et grep som sørget for å svekke ham til fordel for Zorya Zolnerowichas kandidatur.»

«Så det du sier, er at Kalmarunionen gjorde dette med vilje for å påvirke den russiske valgkampen?»

«Akkurat, og hvorfor skulle den ønske å risikere krig for å oppnå det?»

«Fordi vi begge vet at Kalmarunionen nå har et mye sterkere pressmiddel mot Zolnerowicha enn det de noensinne kunne ha drømt om å få mot Vladimirov.»

«Ikke Kalmarunionen, men de som har Lorelei», korrigerte Daniel.

«Går ikke det ut på ett?»

«Tenk på det», svarte Daniel. «Hele denne krøniken av ulykker startet i Norge, og temmelig amatørmessig også. Alt tyder på at de ansvarlige er elementer innen norsk etterretning, fra S-tabsfraksjonen jeg fortalte deg om, til enkelte personer høyt på strå i PST, inkludert PST-sjefen selv.»

Han så nå at han hadde fanget Vodanoys fulle oppmerksomhet, så han pøste på videre. «I norsk politikk finnes det bare ett eneste individ som kan ha vært i posisjon til å misbruke etterretningstjenestene til egen, personlig vinning.»

«Åh, hvem da?»

«Den nylig avgåtte statsminister Barka.»

«Den samme Barka som nå har tatt over som president for Kalmarunionen?»

«En og samme person.»

Vodanoy trakk på et lite, hånlig flir. «Dette beviser ingen ting som helst. Alt du kommer med, er ikke annet enn kvalifiserte gjetninger.»

«Det ville jeg også ha trodd, om det ikke var for at Barka allerede har iscenesatt arenaen for sitt neste trekk.»

«Og hva skal så det være?»

«Barka begynte å sette resten av brikkene på plass med en eneste gang PST greide å slå klørne i Lorelei», svarte Daniel. «Det første trekket var da han som fungerende norsk statsminister, og på et definitivt unorsk vis, tok initiativ til å sende flåtestyrker opp til Nordishavet, som svar på Vladimirovs truende oppførsel der oppe.»

«Så du mener at Svalbard er svaret?» sa Vodanoy ettertenksomt.

«Jeg tror at Barka med viten og vilje har manipulert frem den økte spenningen der oppe, for så som senere Kalmarpresident å bruke Lorelei som utpressingsmiddel for å få Zorya til å avstå alle russiske krav over øygruppen.»

Vodanoy holdt opp en hånd for å få Daniel til å holde kjeft. «Jeg forstår. Dette vil gi Kalmarunionen total kontroll over den ene enden av de nye, isfrie skipsleiene der oppe, og all rikdommen det fører med seg. Den vil gå fra å være en regional til å bli en internasjonal stormakt – og uten tvil gi en historisk politisk seier for den godeste president Barka.»

«Om så skulle skje, vil han bli uangripelig. Alle eventuelle rykter om skittent spill vil bli begravet eller feid til side som … vel skitne løgner.» Daniel stoppet opp og prøvde å skjerpe seg. For å selge seg inn hos Vodanoy, hadde han ikke råd til å snuble i ordene, og Rasputins slangeolje gjorde ikke jobben lettere.

Vodanoys stemme fylte tausheten. «Du er klar over at president Barkas suksess vil innebære Zolnerowichas, og dermed Russlands endelige fall?»

Det var ett eller annet i illevarslende i stemmen hans som lovte død og lidelse før han ville tillate noe slikt å skje. Det gav Daniel den åpningen han lette etter. «Barkas korthus er basert på en eneste brikke: Lorelei. Det er hun som er dronningen i dette spillet. Fjerner - nei, stjeler vi henne fra ham, vil det kollapse.»

«Og du tror du kan bidra til dette på noe vis?»

«Barka er en politiker, og politikere elsker ting og steder med symbolverdi – og hva er vel bedre enn å signere en ny Svalbardavtale enn på det stedet som striden har stått om?»

«Svalbard.» Vodanoy så på Daniel med noe som minnet om nyvunnet respekt. «Da vil jeg trenge en norsk infiltratør, og du mener at den beste mannen er deg selv?»

«Den eneste», svarte Daniel. «Jeg kjenner til alle sakens nyanser fra før, og jeg har alle de profesjonelle og faglige kvalifikasjonene som kreves for å få det til. Og så har jeg en viktig X-faktor også. Noe som vil sørge for at jeg heller vil dø enn å gi opp.»

«Og hva er det?»

«Ingen hater Barka og hans lakeier mer enn meg.»

Det forseglet avtalen.

Ruinene av gamle sovjetblokker suste forbi bilvinduet i høy hastighet. Halvsmeltet snøslaps og is hadde forvandlet Murmansks gater til enhver bilists våkne mareritt. I gamle dager ville snøen på denne årstiden allerede ha lagt seg som et hvitt teppe over den vinterfrosne byen, men nå som den globale gjennomsnittstemperaturen hadde økt, lå Kong vinter fremdeles i dvale.

I stedet ville snøen smelte på dagtid for å fryse til på natten, og til slutt dekke både by og landskap under et tykt panser av is. Frostilden ville drepe all vegetasjon ute på viddene og kvele dyr som hadde gravd seg ned for å gå i vinterdvale.

Reinsdyr og andre hjortedyr – de få som hadde overlevd så langt, ville heller ikke greie å krafse seg ned til den døde vegetasjonen under isdekket, og sulte i hjel i hundretusener. Deres stivfrosne kropper ville ligge strødd utover tundraen, et veritabelt festmåltid for hurtig formerende jerv, ulv, og åtselsfugler.

Om et år eller to, ville enorme ulveflokker ha gnagd viddene tomme for ben. Først da ville de utsultede beistene trekke inn mot menneskenes verden for å jakte på de små, de svake og de uforsiktige.

Når kulden etterhvert begynte å holde seg på dagtid også, ville Polarvinden frysetørke den fallende snøen til små, glassskarpe ispartikler, og vinterstormer drive dem rundt som sanddynene i Sahara, i stand til å begrave både bygd og by med alle deres innbyggere i løpet av en eneste natt.

Her, langt oppe mot nord, ville de gamle norrøne skaldene få rett; vindtid og vargtid ville sannelig varsle verdens undergang. Resten ville mennesket stå for selv. For den gang som nå, har den evige sannhet vært urokkelig; Når dets verden faller og døden kaller, vil intet menneske, det være seg mann eller kvinne, skåne en annens liv. Menneske og varg vil bli til ett, og bryte seg fri fra sivilisasjonens lenker.

Det eneste som fremdeles holdt Murmansk i live, var de nærliggende strategisk, livsviktige militærbasene på Kolahalvøya, som med sine helårsåpne, isfrie havner var den eneste grunnen til at russerne holdt seg med store flåtebaser der oppe. Og den russiske Nordhavsflåten krevde mye plass.

Bilen fortsatte sin ville ferd gjennom byen mens sjåføren brukte lydhornet for å brøyte seg vei gjennom det lille som fantes av trafikk. Her og der kunne Daniel se fundamentene til det som måtte være den russiske versjonen av arkologiene hjemme i Kalmarunionen. Alt han kunne se av byggeaktivitet, var en håndfull arbeidere som halvhjertet dyttet våt nysnø rundt omkring. De hadde ikke noen overordnet plan som han kunne se.

«Korrupsjon», sa Vodanoy.

«Virkelig?» svarte Daniel.

«De har holdt på i flere år uten å komme av flekken. Alle pengene går rett i lommene til neo-tsaristene nede i Moskva.»

«Hva bryr vel du deg om det?»

«Det er en viktig forskjell mellom det å være korrupt og det å rundstjele noen. Det første krever en noenlunde fungerende økonomi man kan stikke sugerør ned i, og det andre fører til ruin. Først for dine ofre, og deretter for deg selv. Apparatchikene har i sin grådighet for lengst overskredet den akseptable grensen mellom utbytting og utplyndring – og i den grad de i de hele tatt bryr seg, eller er klar over hva de har gjort mot Russland, mangler de både viljen og handlekraften til å gjøre noe med det.»

«Så de må fjernes», konstaterte Daniel. Han lot klokelig være å spørre om Vodanoy lengtet tilbake til en gyllen æra av bærbar korrupsjon.

«Akkurat.»

«Så det er derfor du og vennene dine holder på å rigge valget?»

«God gjetning.»

«Planen er å bruke halvsøsteren din, er det ikke? Ens eget blod på tronen og alt det der.»

«Acosta, du berømmer oss med alt for store evner til langsiktig tenkning. Det hele startet med et enkelt mål om å få kontroll over Moskva. Tro du meg, det var utfordring nok. Moskva er selve navet i det russiske hjulet. All rikdom og innflytelse spinner rundt det i en evig runddans.»

«Så den som kontrollerer Moskva, kontrollerer også resten av Den russiske unionen?»

«Korrekt, og det gjelder like mye de som ønsker å regjere over underverden, som de som sitter og knuger seg fast til maktens tinder. Som det er Ovenfor er det også Nedenfor. Alt koker ned til det samme spørsmålet: Hvem som er den beste tjuven.»

«Og det er vel deg?»

«Oleg og meg selv, ja. Det mest ironiske av alt, var at vår opprinnelige plan var å reise hjem til Moder Russland for å nyte en tidlig pensjonisttilværelse. For å få til det, måtte vi da også nødvendigvis finne ulike måter å kontrollere de lokale, regionale og nasjonele styresmaktene på, og Moskva var det optimale byttet å gå etter.»

«Sier du det?»

«Nå, Acosta, ikke snakk meg etter munnen er du snill. Jeg prøver å fylle ut noen viktige hull i det du vet fra før. Hvis du ikke vet hva det egentlig dreier seg om, vil du ikke bli i stand til å gjøre det vi vil ha deg til å gjøre på en … effektiv måte.»

«Unnskyld, vennligst fortsett; dere hadde planer om å pensjonere dere sa du?»

«Ja. Da vi forlot Russland som unge menn, stod det allerede ille til med Den gamle kriminelle orden. For å være helt ærlig, følte vi at vi hadde vokst i fra de primitive strukturene i vårt kjære moderland. Den vide verden kalte på oss, og vi dro.

Våre ulike … internasjonale virksomheter vokste sakte, men sikkert sammen til et globalt nettverk. Vi hadde en eneste ting å takke for det, og det var den visdommen som vi på godt og vondt hadde lært oss som medlemmer av Vorovskoi mir.»

«Hva er det for noe?»

«Tyvenes verden.»

«Den russiske mafiaen?»

«Noe slikt. Uansett, vår avskjed fant sted under en mørk sky av brodersvik.» Vodanoy vred på seg da han sa det, som om bare det å ta ordet svik i sin munn gav ham vemmelse.

Han pekte ut mot byen utenfor bilvinduene. «Vi var tre før. Alle rekruttert og tatt under vingene til Onkel Murmansky, en av de siste ekte Vor v zakonye av Den gamle orden.»

«Vor v zakonye er russisk for gjengboss, er det ikke?»

«Stemmer, Onkel Murmansky var Vor for Murmanskaya Bratva, som kan oversettes som Murmanskbroderskapet. Alt var fint helt til kaoset spredde seg etter Sovjetunionens sammenbrudd. Alle som var i posisjon til det, hovedsakelig velplasserte folk i det gamle Apparatet, KGB og militæret, stjal det de kunne av statens eiendommer, for senere å bruke sin ny-stjålne rikdom til å vende tilbake til makten for å berike seg selv enda mere.

Samtidig begynte gatene å flomme over av utenlandsk narkotika. Den gamle orden som forbød slik styggedom, ble raskt utrydningstruet av brått styrtrike narkobaroner. Underverdenen ble satt i brann. De få konservative, de som nektet å omfavne narkobiznes, var sjanseløse. Slik var det med Onkel Murmansky også.

Han ble meid ned av maskinpistoler nede i Moskva, midt på gaten og ved høylys dag. Og det største sviket var at det var hans egen nevø, vår egen broder, som stod bak drapet.»

Vodanoy ble stille et lite øyeblikk og stirret tomt ut av bilen mens han klødde seg fraværende på den høyre skulderen sin.

Daniel hadde sett fantom-kløe før, hos veteraner med amputerte lemmer og gamle, alvorlige skuddsår i kroppen. «Dere var der begge to, var dere ikke?»

«Hva?»

«Da Onkel Murmansky ble skutt. Jeg har sett arrene etter Olegs skuddsår, og jeg går ut ifra at det du klør på, er en gammel skuddskade.»

Vodanoy sluttet å klø seg og la hånden ned i fanget. «Det er ikke mye som går deg forbi, eller hva, Acosta?»

Daniel nøyde seg med å nikke tilbake.

«Onkel ble myrdet av sitt eget blod og sin egen mann. Større svik finnes ikke.»

«Hva het han?»

«Misha. Han var en tåpe som lot seg bruke av andre utenfor vårt broderskap.»

«Han levde vel ikke så veldig lenge etterpå, kan jeg tenke meg.»

«Vi utryddet gjengen hans og satte tsjetsjenerne til å jakte ham ned. De er flinke med langknivene sine.»

«Og?»

«Ingenting. Det siste ryktet vi hørte om han, var at han lå i dekning hos Tambov-gjengen, hans såkalte venner i St. Petersburg. På den tiden hadde Tambovene store planer om å ta over butikken vår her oppe i Murmansk, og Misha var deres villige redskap til å gjennomføre overtakelsen.

Vi sørget derfor for å gjøre det kjent i underverdenen at Misha hadde fått sin egen Vor myrdet. Etter at det kom ut, ble han en paria og en belastning for Tambovgjengen. Da han ikke dukket opp igjen, antok vi at Tambovene hadde rullet ham inn i piggtråd og druknet ham i Finskebukta – det, eller rett og slett overlevert ham som et fredsoffer til tsjetsjenerne. I begge tilfeller ville vi aldri ha fått vite om hans endelige skjebne.»

«Jeg tror jeg vet hvor du vil hen», sa Daniel. «Misha ble aldri myrdet, ble han?»

«Dessverre.»

«Så dere forlot Russland, bare for å komme tilbake og oppdage at Misha fremdeles var i live.»

«Han oppdaget oss først.»

«Åh, hvordan?»

«Familielikhet.»

«Jeg tror jeg forstår. Nesten. Jeg har sett pressebilder av Zoryas familie, og ingen av dem bærer på noen spesiell familielikhet med deg selv.»

«Ikke meg», svarte Vodanoy. «Min mor.» Han stakk en hånd inn under frakken, og dro frem to gamle fotografier. «Her», sa han og gav dem til Daniel. «Studer disse her, og du vil forstå.»

Daniel tok imot bunken og kikket på det øverste bildet. Etter klærne å dømme, må det ha blitt tatt på 1970-tallet en gang. Det var av en liten lykkelig familie på tre. En liten gutt stod i midten av bildet og holdt sine unge foreldre i hver sin hånd. Faren stod med hodet vendt i profil mot kameraet mens han smilte ned på sønnen sin.

Det var ikke det som fanget Daniels mannlige oppmerksomhet, men den vakre, mørkhårede kvinnen som stod og strålte av lykke ved siden av dem. Hun var både vakker og mørkhåret, men hun liknet ikke så veldig mye på Zorya Zolnerowicha og hennes datter Afanasiia / Lorelei.

«Din egen familie?» Daniel så spørrende bort på Vodanoy, som nøyde seg med å nikke tilbake. han bladde seg videre. Det neste bildet var også et familiebilde, ett han hadde sett før, på Zoryas Zolnerowichas personlige blogg. Det var av nok en lykkelig familie, men ikke den samme som på det første bildet.

Han dro frem det første bildet igjen, og holdt dem ved siden av hverandre for å sammenlikne dem. Familie nummer to var arrangert rundt et besteborgerlig middagsbord. Mannen satt i midten, flankert av to barn, Zorya og broren Kasimir, og med en smilende kone hengende over skuldrene for å få plass inne i fotografiet.

Dette nye bildet var også gammelt - rundt et tiår yngre enn det første. Det samme gjaldt Darya, hustru nummer to, som da fotografiet ble tatt, måtte ha vært rundt samme alder som kvinnen i det første, ti år eldre bildet. Pavel Zolnerowich, Vodanoys biologiske far måtte ha hatt en tydelig preferanseramme for hvilket utseende han foretrakk på sine kvinner. Trolig alder også. Når det var sagt, var det bare én eneste ting som kunne ha skjedd.

«Jeg har sett dette her før», sa Daniel og holdt opp det andre fotografiet. «Dette ligger på den offentlige veggen i presidentkandidat Zorya Zolnerowichas ’private’ blogg.» Han la bildene sammen og leverte de tilbake. «Du har en slående familielikhet med din egen far må jeg si.»

«Dessverre.» Måten Vodanoy sa det på, hintet om gammel sjelelig sårskorpe som ikke burde bli plukket på.

Faen heller, tenkte Daniel og tok en sjanse med det han visste var livet som innsats. «Jeg leste at faren din var fiskeriinspektør i gamle dager, du vet rett rundt den tiden han forsvant på begynnelsen av 90-tallet. Han må vel ha hatt anledning til å besøke disse traktene i embets medfør etter at han giftet seg på nytt …»

Daniel viftet i retning av havna. «Jeg tenker på all kongekrabben, torsken og alt det der ute i Barentshavet.»

«Det kan godt hende.»

«Kanskje han traff på noen han ikke burde ha truffet på?»

«Kanskje det.»

«Det jeg ikke skjønner, er at det ikke finnes noen dokumentasjon på hans første familie, og med det mener jeg absolutt ingenting.»

«Slikt var vanlig under sovjettiden, spesielt med desertører fra hæren. Kujonen var dum nok til å la seg verve rett før invasjonen av Afghanistan i 1979, og stakk av ved første sniff av Mujahedin. På den tiden passet desertører dårlig inn i den offisielle propagandaen. I stedet for å håndtere problemet, ble de i stedet først erklært som savnede, deretter som døde, og posthumt dekorert som ’Helter av Sovjetunionen’.

De få som var dumme nok til å prøve å gjenoppta sine gamle liv, ble raskt fanget opp for å dø på ordentlig. De smarte kjøpte seg nye identiteter gjennom korrupte, offentlige tjenestemenn, og startet nye liv.

Det forhindret selvsagt ikke myndighetene fra å ta smålig hevn mot de ’døde’ desertørenes ’etterlatte’ familier. Til slikt avskum ble det ikke gitt noen krigsenkepensjon, subsidiert bolig, eller den minste mulighet til å jobbe for føden.»

«Skjønner», svarte Daniel. Å fingere sin egen død var visst en stolt familietradisjon som Vodanoy ikke bare hadde videreført, men blitt en mester i. Han sa det ikke høyt, av mistanke om at han da risikerte å finne ut av hva som hadde skjedd med Vodanoys kjødelige opphav. Nøyaktig og i smertefull detalj.

«Uansett», fortsatte Vodanoy med en avfeiende gest. «Vi er snart fremme, så vi får holde oss til saken.»

«Beklager.»

«Til tross for vår fars synder, var mine halvsøsken Zorya og Kasimir uskyldige. Derfor sørget jeg for at de ikke ville lide noen … materiell nød etter hans forsvinning.»

«Generøst av deg.»

«Allerede før Zorya ble ferdig med jusstudiet, ble hun headhuntet til en komfortabel stilling i et stort russisk investeringsselskap. Det var ingen tilfeldighet.»

Daniel skrapte navnet på selskapet opp fra dypet av hukommelsen. Samtidig demret det for ham at det knapt hadde gått en uke siden han satt i Lyon og diskuterte Zoryas livsbiografi med handleren sin i E-stabsfraksjonen. Det føltes som om det var en evighet siden. «Selskapet het PetrovKo, gjorde det ikke?»

«Stemmer.»

«Jeg gjetter på at jeg vil komme over et par kjente ansikter om jeg skulle finne på grave litt i PetrovKo».

«Det er godt mulig det, Acosta, men da må du grave deg langt tilbake i tid. Veldig langt.»

Daniel så bort på Vodanoy. Etter det han kunne huske, hadde PetrovKo vært et multinasjonalt selskap allerede før klimakrisen blåste bort det globale finanskorthuset. Om selskapet fremdeles eksisterte, ville det være strukturelt ugjenkjennelig i dag. Dessuten ville det være bortkastet tid å snuse rundt i det, for han hadde allerede blitt fortalt alt han ønsket å vite.

«Så det fantes ikke noe glasstak som kunne stanse Zoryas sikre marsj mot toppen av styrebordet?»

«Riktig. Alt gikk på skinner helt til hun traff på sin utro drittsekk av en ektemann, og valgte å slutte for å bli en vanlig husmor. Kjærligheten blinder deg sannelig til et svakt offer.»

Vodanoys kalde konklusjon om kjærlighetens vidunder og måten han sa det på, virket mer som et utslag av en kynisk kriminell logikk enn noe som var basert på egen erfaring.

Mordas ord til Daniel rett før han drakk den giftige vodkaen nede i Sveits, runget rundt i hodet hans; har du noen du er glad i, kan du presses til å gjøre ting du aldri ellers ville ha funnet på for å holde dem trygge. Vodanoy hadde rett. I den underverdenen som han eksisterte i, ville kjærlighet bare gjøre deg til et lett offer for andre demoner.

«Yevgeniy Akimov var en ubrukelig skitstøvel», fortsatte Vodanoy ufortrødent. «Så da hun endelig kastet ham ut av huset, sørget jeg for å ødelegge karrieren hans.»

«Han jobbet i PetrovKo han også, gjorde han ikke?»

«Korrekt. Vi gav faen i ham, helt til Zorya bestemte seg for å blande seg inn i Moskvas bydelspolitikk. Det var uheldig at hun valgte å lansere seg selv som en selvstendig kandidat.»

«Er ikke det et ganske … usunt karrierevalg her i Russland?»

«Ikke om du har sterke støttespillere i ryggen. Da får du være i fred helt til du begynner å akkumulere tilstrekkelig med innflytelse til å utgjøre en teoretisk fare mot neotsaristenes hegemoni. Opposisjonelle under dette nivået anses som nyttige redskaper for å opprettholde illusjonen av demokrati.»

«Og hvem var det som gikk inn for å fungere som hennes støttespillere?»

«PetrovKo, hennes gamle arbeidsgiver, sørget for å gi henne finansiell støtte, og hjalp til med å bygge opp en partiorganisasjon rundt henne, det som etter hvert ble partiet Rettferd for Russerne.»

«Den norske E-tjenesten har kartlagt hennes partis valgfremganger. Det ser ut til at samtlige har kommet rett på tampen av strategisk plasserte korrupsjonsskandaler hos motstanderne til Rettferd for Russerne. Jeg går ut ifra at det er Oleg og deg selv som har stått for disse?»

«I et gjennomkorrupt land der alle som betyr noe har skjulte svin rotende rundt i skogen, er ingen trygge. Vi har dritt på dem alle, store septiktanker som går tiår tilbake.»

«Så dere påvirket Zorya til å ta tilbake sin mislykkede ektemann?»

«Hun så det selv. Hun trengte å ha ham ved sin side for å appellere til de ortodokse velgerne. Vi på vår side, gav ham intet valg.»

«Hørtes ut som en kald affære.»

«Velkommen til russisk politikk.»

«Så», sa Daniel mens han tenkte seg raskt om. «Hun fikk en partiorganisasjon og begynte å manøvrere seg mot borgermesterens stol i Moskva, og med sin kjære bror Kasimir ved sin side. Småpartiet hennes ender opp i vippeposisjon i bystyret og blir en trussel. Deretter blir hjemmet hennes invadert av en gjeng morderiske banditter.»

«Du vet allerede hvor jeg vil hen. Det var bare flaks at halvsøsteren min var ute av huset da familien hennes ble slaktet. Neo-tsaristene ville aldri ha brukt en så klønete fremgangsmåte. Likevel var det de som fikk skylden, noe som åpnet for en brakseier for Zorya i det neste borgermestervalget.»

«Det var denne Misha som stod bak det», konkluderte Daniel. «Jeg husker at de parterte kroppsdelene deres ble funnet i Moskva og omegn i tiden etter drapet. Klassisk gjengdrap-modus, spør du meg.»

«Meldingen var ikke til å ta feil av. Dessuten fant ikke politiet dem alle, og av dem de fant, fant de heller ikke alle bitene av.»

«Politiet fant blod fra dem alle inne i hjemmet», skjøt Daniel inn. «Inkludert Afanasiias, men kroppen hennes ble aldri funnet.» Vodanoys øyne forvandlet seg til bunnløse avgrunner da han sa det, så Daniel valgte klokelig å klappe igjen kjeften.

Avgrunnen stirret tilbake på ham med rungende tomhet. «Og det var det som startet det hele», sa Vodanoy omsider. «De fant noe av blodet til min halvniese, men ikke mye av det. Noen hadde tatt henne.»

«Misha.»

«Vi rev underverdenen i filler på jakt etter den eller de som hadde tatt henne, og det var først da vi oppdaget at forræderen fremdeles var i live. Han hadde klokelig rømt Russland for å skjule seg i Vest-Europa, der han hadde etablert seg som en edderkopp i den illegale menneskehandelen.

Det var nemlig ikke noen tilfeldighet at vi fant Afanasiia nettopp der vi fant henne i Kupari. Idiotene hadde satt opp en felle for oss, men etter litt … overtalelse, var de mer enn villige til å fortelle oss alt de visste om hvem det var som som egentlig stod bak kidnappingen.»

Vodanoy stoppet opp et lite øyeblikk, som om han måtte tvinge seg selv til å tenke bakover. «Bortsett fra Oleg og meg selv, er det bare Misha som så min far i levende live etter at han ble erklært som falt i strid i Afghanistan. For å være ærlig var han også … tilstede da faren min døde, men på det tidspunktet var det ingen andre enn meg selv som visste hvem han var.

Jeg vet ikke helt hvordan, men Misha må på et eller annet tidspunkt ha snakket med den eneste vi lot leve etter episoden, en krabbesmugler ved navn Igor Menkovitch, og lagt to og to sammen.

Vi har prøvd å finne denne Mekowitch-slasken for å bekrefte det, men han er forsunnet. Trolig sørget Misha for å eliminere ham for å dekke over sporene etter seg. Det er uansett ikke viktig lenger.

Misha, eller de folkene han hadde satt til å finne Oleg og meg selv, må senere ha sett Zoryas gamle familiebilde på bloggen hennes og kjent igjen faren min, eller Pasha, som du kaller ham. Det som er helt sikkert, var at Misha benyttet anledningen til å få hevn for sitt triste sorti fra vårt stolte hjemland, ved å drepe mitt blod og å kidnappe Afanasiia for å legge en felle for oss.»

Vodanoy gav fra seg et nesten menneskelig hjertesukk. «Det hele var min feil. Jeg skulle aldri ha tatt i bruk min egen familie for å bringe vorovskoi mir tilbake på føttene.»

«Du tenker på det du sa om at familie gjør deg svak?» spurte Daniel.

«Nettopp. Det er min skyld at Oleg måtte oppsøke na narakh og råtne i hullet.»

«Unnskyld?»

«Vent og se, det vil bli forklart om ikke lenge. Nå er vi fremme.»

De bremset opp utenfor en gammel kino som hadde blitt konvertert til et valgkamplokale. Det velstriglede trynet til den sittende president Yaroslav Vladimirov gliste ned mot dem fra en kjempeposter, foran en bakgrunn av de hvite, blå og røde stripene til det russiske flagget. Kyrilliske bokstaver over og under presidenthodet formet et for Daniel uleselig valgkampordtak. «Jeg trodde dere støttet Zorya Zolnerowichas kandidatur», sa han til Vodanoy.

«La meg si det slik; vi er veldig offentlige støttespillere av Vladimirov.»

Deres ankomst ble hverken anonnsert med noen fanfare, eller møtt med høylytte hilsener fra menneskemengden som ventet bakenfor kinoens dører. Den bestod i all hovedsak av menn i dyre dresser. De eneste som la merke til at de kom inn fra kulda, var en håndfull stakkarer som ble truffet av et vintergufs idet de kom inn fra gaten.

«Vent her», sa Vodanoy og pekte mot et ledig bord rett innenfor inngangen før han forsvant ubemerket inn i den dresskledte ulveflokken. Ingen av predatorene så ut til å engang ense den gamle djevelen som usett gled gjennom deres midte.

Daniel gikk bort til bordet uten å sette seg ned. I stedet ble han stående og skue utover forsamlingen for å få et bilde av hva som foregikk. Han følte seg snart fortapt i en sjø av russisk babbel. Kinoen var ikke stor, men den var fylt til randen av dresskledde banditter. For ham så det ut som om alle kjente alle, for de gikk rundt og hilste på hverandre som om de var på en skolegjenforening.

Høylytt, påtatt latter og skravling på hard russisk presset seg opp mot taket og utover mot veggene, for så å kastes tilbake i en helvetes kakofoni. Spenningen vibrerte som elektrisitet gjennom lokalet, noe som lett kunne attribueres til det kommende valgkampklimakset.

Et par minutter senere fikk Daniel et enslig glimt av Vodanoy i motsatt ende av rommet, idet han forsvant ut gjennom en sidedør til høyre for den gamle kinoens teaterscene. Kinolerretet bak det åpne sceneforhenget var for anledningen byttet ut med et digert banner av president Vladimirov. Daniel vurderte å følge etter Vodanoy bak scenen, men slo det raskt fra seg. Dørene til høyre og venstre for president Vladimirov hadde hver sin like lite diskré portvakt, så han nøyde seg med å bli der han var.

«Nå, er du spent, Acosta?» Ordene kom til ham på et kjent, kantete engelsk.

Daniel snudde seg mot stemmen. «Hei, Morda. Jeg regnet ikke med å få se deg igjen.»

«Ikke jeg deg heller», svarte den korrupte russiske snuten med et beskt smil.

«Ikke spesielt glad over å være her du heller?»

«Ikke prøv deg med tomt kameraderi for å vinne min gunst, Acosta. Vi er ikke like du og jeg.»

«Hvordan det?»

«Forskjellen mellom meg og deg, er at jeg vet nøyaktig hvor jævlig føkka jeg er. Du på din side, er fremdeles lykkelig uvitende.»

«Så opplys meg, da vel. Åssen er det ordtaket går igjen?» Daniel gjorde mine til å tenke seg om, og knipset med fingrene. «Elendighet liker selskap!»

«I så fall ber jeg deg senke stemmen din litt», svarte Morda og så megetsigende bort på folkene som stod rundt dem. «Det vil ikke være bra for noen av oss å bli stemplet som fremmede her inne, og spesielt ikke som politi uansett hvor kjøpt og betalte vi er.»

«Da foreslår jeg at vi setter oss ned og slår hodene våre sammen over en drink», svarte Daniel, og pekte på en gylden flasketut som stakk opp av en isfylt champagnebøtte midt på bordet.

«Ikke den, ikke ennå», svarte Morda, og vinket over en servitør. «Champagne er for feiring, og vil forbli uåpnet i natt om ikke alt går våre herrers vei.»

«Faen», sa Daniel. «Jeg er tørst på børst.»

«Da er vodka den beste medisinen», svarte Morda, og ropte et «Cristall Putinka!» tilservitøren. Ikke lenge etterpå landet en eksklusiv vodkaflaske og et par glass på bordet deres.

Det ble en lang vake. Morda og Daniel var ikke alene om å bestemte seg for å drøye ventetiden med alkohol. Noen timer senere ble lysene dempet ned, og det hvite kinolerretet senket ned foran det digre banneret av president Vladimirov borte på scenen. Så ble en valgsending projisert over det hele, mens agitert russisk kakling fra politiske kommentatorer blåste utover forsamlingen fra høyttaleranlegget.

Ved midnatt stod stemningen i taket. Den hadde vokst i takt ettersom valgresultatene fra ulike stemmekretser fortløpende ramlet inn. Så langt hadde det vært et jevnt løp mellom Vladimirov og Zolnerowicha. Etter det Daniel kunne forstå fra det Morda oversatte for ham, var spørsmålet nå om noen av de to ledende kandidatene ville få en stor nok stemmemajoritet til at en andre valgrunde kunne unngås.

«Hvorfor virker alle så gira?» ropte han til Morda over ståket fra den lettere berusede forsamlingen. «Er det ikke Zorya Zolnerowich de skal holde med? Dette ligger jo an til å bli et dødt løp!»

«Gambling!» ropte Morda tilbake. «De underholder seg selv med å sette opp veddemål med hverandre på prosentpoeng og seire i de ulike valgkretsene. Etter at Rettferd for Russerne tidligere i år avdekket presidentpartiets innblanding i planlegning av systematisk valgfusk i de største valgkretsene, har det blitt et åpent ball for alle. Så å si alle resultatene som kommer inn er basert på faktisk stemmegiving!»

«Jeg ser tegninga!» ropte Daniel tilbake. «Nå er alt avhengig av hvor mange av partienes tilhengere som faktisk gidder å møte opp ved stemmeurnene!»

Et kollektivt, ekstatisk brøl avbrøt alle muligheter til å fortsette samtalen. Valgresultatene fra Moskva skulle til å annonseres. Smilende fra øre til øre, dukket borgermester Kasimir Zolnerowich opp på skjermen, og annonserte en overveldende seier til sin søster Zorya med over 20 prosentpoeng. President Vladimirov var ferdig.

Luften raste ut av festballongen etter Kasimirs valgdeklarasjon, og etterlot seg en merkelig, avventende stemning inne på valgvaken. Prosjektoren ble slått av og taklyset skrudd opp til sin fulle, grelle styrke. Noen av deltakerne så ut til å være usikre på om de skulle le eller gråte over nederlaget, mens andre så ut til å være revet mellom desperasjon og depresjon.

Daniel skjønte dem godt, for om de tilhørte de få som hadde kastet sitt lodd sammen med Vladimirov, var de nå ute i kulden på alle måter. Dette var likevel et fåtall, for majoriteten av folkene der inne så ut til å slite med å skjule skadefryd bak hurtig påtatte masker av falsk sorg.

En for Daniel ukjent mann kom opp på scenen med en trådløs mikrofon i hånden. Han måtte være en kjenning av medlemmene i den urolige forsamlingen, for en svak messing av et enkelt ord; Borya, Borya, Borya, som måtte være navnet på fyren, blaffet kort opp for å raskt dø ut igjen da han løftet mikrofonen opp til munnen for å snakke til dem. «Hva skjer?» sa han høyt til Morda, mens Boryas stemme raspet ut av PA-anlegget.

«Vent litt», svarte Morda mens han lyttet til ordene fra scenekanten. «Han holder på å avrunde vaken», sa han etter hvert. «Han takker for oppmøtet, og ber alle bortsett fra medlemmene i valgkampkomitéen om å ha en trygg reise hjemover.»

«Fint», svarte Daniel. Denne Borya måtte være det offentlige ansiktet til Oleg og Vodanoys valgkamporganisasjon i Murmansk. «Skal vi bli sittende eller gå?»

«Bli.»

«Da er det på høy tid å skaffe seg noen nye venner.» Daniel løftet champagneflasken opp av det halvlunkne smeltevannet i champagnebøtta. «Jeg vet ikke med deg, men jeg skal feire.» Han skrelte av det falske gullpapiret rundt korken, skrudde opp stålvaieren som sikret den til flaska, og poppet den av med tommeltottene.

Det ensomme smellet vendte hodene til de gjenværende bandittene i kinosalen mot bordet deres. Rundt tre hundre par reptilske øyne fokuserte på ham, og Daniel fant seg brått lagt på vektskålen av Russlands mektigste kriminelle.

Han visste at de vurderte ham langs de kryssende aksene av respekt / respektløshet, og predator / bytte. Ble han veid og funnet for lett, var han ferdig. Mann eller mus, det var ingen misunnelsesverdig oppmerksomhet, men tingen som gjemte seg i bunnen av sjelen hans elsket den. Det ødelagte strakk seg ut gjennom ham, og brakte ham fryktløs opp på føttene.

Daniel reiste seg i all sin høyde og kastet et meningsfullt bort mot de siste etternølerne – de siste utenforstående, som nå var på vei ut av valglokalet. Da døren traff den siste av dem i baken, løftet han flasken i været og ropte ut den eneste russiske skålen han kjente. «Na zdorovie!» Han satte tuten for munnen og svelget tappert unna til lettet latter og spredte tilrop av na zdorovie! Snart poppet det sprettent i lunkne sjampisflasker fra bordene rundt ham.

En ny, elektrisk stemning begynte sakte å bygge seg opp i den gamle kinosalen, mens mordere og banditter sakte senket pantomimemaskene de hadde båret under hele den politiske valgfarsen.

Servitører og annet innleid personale ble høflig eskortert bort fra lokalet av velkledde unge menn, og så gikk dørene på begge sidene av kinoscenen opp for å slippe ut seniormedlemmene i Murmanskaya bratva.

Dresskledte eller ikke, de blåtatoverte gamlingene som skred ut blant dem, ville aldri ha kunnet gått for å være noe annet enn det de var. Det var vel derfor de hadde holdt seg i skjul til de ekte menneskene hadde forlatt ulveflokken. Vodanoy var blant dem, en skygge blant mørkemenn, men Oleg var intet sted å se.

Det gikk plutselig opp for Daniel at de ventende bandittene i rommet hadde brukt ventetiden på å omorganisere seg. Nå stod de i små, adskilte klynger av ulike størrelser, trolig organisert etter troskap, senioritet og alliansebånd.

Resultatet var det omvendte bildet av det en kunne forvente på en fest. Gamlingene surret rundt alene ute på dansegulvet, mens ungdommen, det vil si de unge voldsmennene, stod og blomstret langsetter veggene.

Totalt uanfektet av den latente voldstrusselen som nå lå over lokalet, spredte Murmanskaya bratvas blåtatoverte mordere seg smilende utover blant klyngene av ventende banditter, og bandt dem sammen med høylytte hilsener, introduksjoner og rituelle trippelkyss.

«Hva skjer?» sa Daniel til Morda, som lente seg mot ham for å hviske ham i øret.

«Dette er en slags skhodka. En kongress av Russlands tyver.»

«Såpass har jeg allerede forstått. Hver av gamlingene ute på gulvet er Vor v zakonye for hver sin gjeng, er de ikke?»

«Gjeng er feil ord. De er langt mektigere enn som så. Hver eneste en av dem regjerer underverdenen i hver sin by eller territorium. Unntaket er Brødresirkelen i Moskva. Hovedstaden er så stor og viktig at den blir styrt av et råd satt sammen av Vorene til de syv mektigste gjengene. Det kalles for De syvs broderskap.»

«Og hva med Oleg og Vodanoy?»

«Jeg tror de regjerer dem alle.»

«Føkk!»

«Amen til det, kamerat!»

«Det er kjekt å ha en pensjonisthobby», sa Vodanoy, og slo seg uinvitert ned ved bordet deres. Han måtte ha ormet seg nærme nok innpå dem til å høre den lave samtalen mellom dem.

Daniel så bort på Vodanoy. «Hva er poenget med dette her? Klimakrisen kommer uansett til å tilintetgjøre alt dere prøver å bygge opp. Du så det selv da vi kjørte gjennom byen. Arkologiene deres vil ikke stå ferdig i tide til å møte hverken Den lille istid, eller kvelende utslipp av hydrogensulfidgass fra døende verdenshav.»

«Du er som oss, Acosta», svarte Vodanoy med det følelsesløse psykopatsmilet sitt. «Hvem du er, er ikke annet enn en ren funksjon av hva du gjør, og den dagen du slutter å gjøre, er den dagen du dør.»

«Svøm eller dø?»

«Nettopp.»

«Det endrer ikke på virkeligheten. Russland kommer til å dø.»

«Det er der du tar feil. Vårt mål med Zorya som president, er å redde det som reddes kan, og skape en fremtid der det fremdeles er rom for vårt Vorovskoi mir.»

«Så når de regjerende makter styrer landet ned i avgrunnen, er det avgrunnen som må redde det?»

«Noe slikt.»

«Hvordan?»

«Med din hjelp.»

«Jeg forstår ikke.»

«Du trenger ikke å forstå, du trenger bare å gjøre.»

Daniel stirret mistenksomt bort på den gamle demonen. Hva faen var det han snakket om? Han fikk ikke anledning til å stille noen flere spørsmål, for akkurat da ble all samtale i rommet avbrutt av en grov mannsstemme borte fra scenekanten. Alles oppmerksomhet ble rettet mot mannen som stod der oppe. Det var Nifingre som talte til dem.

«Hvem faen er den fyren egentlig?» spurte Daniel.

Morda lente seg over. «Han er Vor v zakonye for Murmanskaya bratva og Obshchakens foretrukne bøddel.»

«Obshvafornoe?» sa Daniel nysgjerrig.

«Hysj, det vil bli forklart», svarte Morda og begynte på en hviskende oversettelse av Nifingres tale for Daniel.

«Brødre!» ropte Nifingre, for så å senke stemmen da forsamlingen roet seg ned foran ham. «De siste fem tiårene har vært en hard tid for Vorovskoi mir. Vår makt har blitt svekket, innskrenket av moderne overvåkningsteknologi, og vår velstand begrenset til å slikke opp brødsmulene som ramler ned fra neo-tsaristenes festbord!»

Dette ble mottatt med rumlende bistand fra tjuvepakket som stimlet seg sammen ved føttene hans. «Er dere enige?» ropte han, og fikk et rungende DA! til svar.

«Har dere gått lei av denne urettferdigheten?» Nok en gang kom det høye bifall fra tilskuerne.

Nifingre holdt opp en firefingret hånd for å dempe skrålet, og stod stille til de hadde roet seg ned igjen. «Dere tror kanskje at dere har blitt utsatt for en urett?» fortsatte han. «Men sannheten er at dere har ingen andre å legge skylden på enn dere selv!» Det fikk tjuvene til å holde kjeft.

Den gamle, blåtatoverte mannen ignorerte de fornærmede minene til sine såkalte brødre. «Vorovskoi mir har levd under undertrykkelsens og forfølgelsens åk før, først under tsartid og så sovjettid, men vi lot oss aldri kue! Selv Stalin sendte brorparten av vår orden inn i gulagene for å dø, men hva skjedde? Vi holdt oss tro til vår kode, vår gamle orden, og vi blomstret under hans terrorvelde!»

Han stoppet å tale for å rette en anklagende pekefinger mot folkene ute i kinosalen, slik som Lucifer gjorde mot mennesket foran Guds åsyn. Selv Daniel kunne kjenne det, den gnagende følelsen av å være en uverdig skapning.

«Hva var det så som gikk så fryktelig galt?» spurte så Nifingre. «Vi overlevde sovjettiden og kom enda sterkere ut av den. Hvordan kunne vi så falle?» Spørsmålet ble møtt med stillhet.

«Vi brøt med vår kode og sviktet vår orden!» ropte en ukjent stemme ut i fra et sted inne i mengden.

«Og hva skjedde så?» brølte Nifingre. Morda rykket til av frykt ved siden av Daniel før han stotrende oversatte ordene.

Reaksjonen ble ikke bedre da Vodanoy selv plutselig ropte ut et svar på kald russisk; BESPREDEL! – grenseløs uorden. Kaos. Ordet dryppet av forakt. Det ble raskt tatt opp og gjentatt av den kriminelle menigheten, og spredte seg som en fordømmende, unison messing gjennom bandittenes rekker; Bespredel, bespredel, bespredel!

Nifingre lot dem holde på en stund før han ba dem holde kjeft. «Dere har rett, brødre! Bror vendte seg mot bror, og Vor vendte seg mot Vor. Vi gav slipp på den gamle orden og falt for vår egen hånd, mens våre fiender vokste seg sterke på vår bekostning. Aldri mer sier jeg dere! Aldri!»

Han vinket til noen på siden av scenen. Nok en gang ble lysene i kinoen dempet ned, og kastet Nifingre inn i skygge. «Dere trodde kanskje at Vorovskoi mir var fortapt for all tid», fortsatte han. «Men som dere nå vet, var det et fåtall av oss som holdt seg tro til våre gamle idealer.» Dette ble møtt med spredte utrop fra salen. Bratsky krug! Murmanskaya bratva! Obshchina! og et dusin andre gjengnavn ble ropt ut av de som mente å ha holdt seg tro.

«Det er derfor vi er samlet her i dag», sa Nifingre da oppropet av broderskapene var ferdig. «Som en mann er lett å omringe når han er alene, er et broderskap like sårbart når det står alene.»

Han holdt opp en hånd med spredte fingre, for så å knytte den sammen i en knyttneve. «Sammen er vi sterke!» Dette ble møtt med kraftig bifall fra tilskuerne. Det ble ikke mindre da fire store menn kom ut på scenen bak Nifingre.

De rev ned det svære banneret av eks-president Vladimirov, og bredte det utover scenegulvet slik at Nifingre kunne gå bort og tråkke på ansiktet hans. «Den seieren vi i dag har vunnet over neo-tsaristene ville ikke vært mulig uten hjelp fra våre gamle skattemestre i Obshchaken, etter at de vendte tilbake til Moder Russland for å gjøre slutt på kaoset!»

Til Daniels overraskelse, ble dette ikke møtt med jubel, men med en urolig mumling, som fylte luften med en sur blanding av frykt og respekt. Han gløttet bort på Vodanoy, som bare satt og nikket fornøyd for seg selv, åpenbart tilfreds med å nyte situasjonens utvikling i total anonymitet.

«Det var de som minnet oss om at makt er penger, og penger er makt», sa Nifingre. «Du kan ikke få det ene uten det andre, og du vil ikke vinne noe av det uten samhold; organizatsia! De fikk slutt på gjengkrigene ved å drepe de svina som nektet å bøye seg for det de representerer; fremtiden!»

Total, ukomfortabel stillhet regjerte i tomrommet etter disse siste ordene. Flere av bandittene rundt Daniels bord rørte urolig på seg og gjorde små, avvergende fingerbevegelser. Det var lett å se at de ikke var fornøyde med det Nifingre nå preket til dem. Det måtte være et slags hemmelig fingerspråk, tenkte Daniel. Ved siden av ham videt Vodanoys smil seg ørlite bredere da han la merke til de samme fingertegnene.

«Det er hevet over enhver tvil at den eneste måten å beholde orden på, er ved nådeløs disiplin», fortsatte Nifingre. «De syv er et skinnende eksempel, ikke bare på dette, men på hva en kan utrette ved samhold Vorer imellom. Det er derfor vi er her, og i kveld kroner vår seiersfest med den første kongress av Russlands samlede Vor v zakonye på nær et halvt århundre! President Vladimirovs nederlag vil varsle det nye Vorovskoi mirs gjenfødelse, og den gamle kodeksen vil regjere oss alle.»

Truende stillhet. Uanfektet lot Nifingre blikket sitt flakke fra den ene til den andre Voren der ute i halvmørket foran seg. «Det er en lov som vil bli holdt i hevd fremfor alle andre, og det er lojalitet inn i døden!»

«Dette betyr», fortsatte Nifingre, hans stemme senket til en dyrisk knurring, «at ingen som dreper en Vor v zakonye skal få lov til å leve! Det skal heller ingen av hans familie eller venner. En Vor plikter å hevne en Vor, og en broder plikter å hevne en bror. Straffen for å svike denne hellige plikten er døden. En brodermorder skal jaktes nådeløst til verdens ende, slik som han her!»

Prosjektoren våknet til live igjen, og et gammelt bilde av en ung mann dukket opp på kinolerretet. Nifingre gikk til side slik at denne tyvenes kongress kunne få tatt det skikkelig i øyensyn. To skjeve rader med tenner fremhevet den unge mannens arrogante smil. Han hadde på seg en mørkeblå silkedress matchet med en stygg, gul skjorte. Fyren hadde alle kjennetegnene til en som var rik på penger, men fattig på smak.

Det var ikke den smakløst oppkledte fyren som fanget Daniels interesse, men to andre unge menn som stod litt i bakgrunnen på bildet. Den gigantiske skikkelsen til Oleg var ikke til å ta feil av, og den anonymt utseende mannen ved siden av ham kunne ikke være noen andre enn en ung utgave av Vodanoy selv.

«Dette er Misha», Nifingre spyttet navnet hans ut som en forbannelse. «Broder og forræder av Murmanskaya bratva – nevø og morder av Onkel Murmansky, vår Vor v zakonye for nær et halvt århundre siden! Avskummet rømte for livet mens hans menn ble slaktet ned uten nåde for å ha hjulpet ham i sitt forræderi. Det samme skjedde med de som hadde kalt seg hans venner og allierte. Siden den gang har vi, hans tidligere brødre, edsvorne til hevnen, jaktet på ham uten hvile i tiår etter tiår. Det vil si, inntil jakten ble endt på våre vegne for syv velsignede år siden!» En film Daniel hadde sett før begynte å rulle over lerretet.

Det var nøyaktig de samme klippene som Morda og Daniel hadde blitt vist da de besøkte Oleg på EU-MAX i Sveits. Morda hadde bedt om å få kopi av alt de sveitsiske fengselsmyndighetene hadde på Oleg, tydeligvis bare for å snu seg rundt og overlevere det hele til Vodanoy. Tankene raste gjennom Daniels hode mens han ble tvunget til å bevitne de første drapene og lemlestelsene på nytt.

Oleg og Vodanoy var mestre i å skjule hvem … hva de var bak et utall falske identiteter. Likevel hadde Oleg kjørt rett inn i en tysk trafikkontroll uten å ha noen form for identifikasjon på seg. Han hadde sågar prøvd seg på den umulige tryllekunsten det var å stikke av fra politiet. Daniel følte seg som en idiot, for sannheten hadde stirret ham i øynene allerede fra første gang han så den. Oleg hadde ønsket å bli arrestert, og det var først nå Daniel ante hvorfor han hadde gjort det.

Stemningen i lokalet endret seg raskt fra antipati, til følelsen av å være ringside ved en boksekamp. Gamlingene hylte og skrek oppmuntringer til Kvesteren Oleg, mens snauskaller og mafiosoer prøvde på å ta livet hans oppe på lerretet. De yngre løytnantene som dekorerte veggene så ut som om de hadde mest lyst til å hoppe opp på scenen for å bidra til voldskalaset. Gladstemningen varte ikke lenge.

Nifingre stoppet avspillingen før det siste drapet. «Over fire tiår tok det før en Vor over Vorer, fant ut hvor forræderen gjemte seg, og myrdet seg vei frem til hans skjulested.»

Med det fortsatte avspillingen av det merkelige siste drapet, der offeret bare adlød Olegs ord om å kaste seg ut i døden. Det ble dørgende stille, for alle kunne se at den gamle mannen som Oleg bøyde seg ned og hvisket i øret, ikke kunne være noen annen enn den unge Misha de hadde sett på det første bildet. I stillhet så Vorenes kongress Misha klatre over gjerdet til cellegalleriet i det østtyske fengselet, slippe taket og falle bakover med korsede armer, slik nyfrelste gjør det, i visshet om at ens brødre i troen vil fange dem opp. Moralen var klar; Det ville aldri skje med ham, ikke bare fordi Misha var en troløs. Han var broderløs også. Han var alene. Og så var han død.

«Brødre!» sa Nifingre, hans stemme andektig av respekt. «Det er en ære å få presentere Oleg, Obshchakens sendebud!»

Lokalet eksploderte i vill jubel da Olegs monstrøse skikkelse dukket ut fra sitt skjulested bak sceneteppet. Daniel kunne sverge på at han hørte trevirket borte på scenegulvet skrike i knirkende protest mot Olegs ubønnhørlige steg. Jubelen døde raskt hen da Oleg tok mikrofonen og løftet den opp til munnen. «Det vil bli som dere har blitt fortalt», knaste det ut av høyttalerne. «Adlyd eller dø.»

Hul latter rumlet ut av høyttalerne, og rullet som kampesteiner over den knugende stillheten som hadde senket seg over stakkarene ute i rommet. «Slapp av, brødre, det er ikke så ille som dere tror, for den som adlyder vil også bli rik!» En lav summing begynte å bre seg gjennom den kriminelle forsamlingen. «Snart, veldig snart, vil pengene som flommer inn til konstruksjonen av arkologiene slutte å lekke tilbake inn i neo-tsaristenes lommer, og da vil Vorovskoi mir stå klare til å ta dem imot!

Vi vil fjerne alle hindre for å få dem ferdige, det være seg griske fagforeninger eller korrupte tjenestemenn. Nye selskaper vil vokse ut av skyggeøkonomien, selskaper vi allerede kontrollerer, og skaffe ærlig arbeid til de trengende. Vår popularitet vil øke i takt med vår rikdom, og Moder Russland vil takke oss for det! Når arkologiene står ferdige, vil Russlands ærerike fremtid være sikret, og Vorovskoi mir med den!» Oleg aksepterte et champagneglass fra Nifingre og holdt det opp i luften. «Til dere, til oss, til Vorovskoi mir, lenge leve!»

Skålingen og jubelen ville ingen ende ta, og tyvenes kongress degenererte raskt til et gedigent fyllekalas. Det var bare Daniel som merket seg at Oleg knapt rørte glasset sitt, og at Vodanoy ikke drakk i det hele tatt.

«Hva nå?» ropte Morda en gang senere på natten, hans stemme grumsete av alkohol.

«Hva da?» ropte Daniel tilbake, og la en arm over skuldrene hans.

«Hva tror du vil skje nå?»

«Vi skal til Svalbard!»

«Hva i helvete skal vi dit for?»

«Å vente på det rette øyeblikket!»