Esben Kobberstad

Mordvarger

Del V:

Vinterkrig

© Esben Kobberstad feb. 2020

Distributed by: eBokNorden

Omslagsdesign: SelfPubBookCovers.com

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 9788293750185 (ePub)

ISBN 9788293750123 (trykk)

Kontakt:ekobb@online.no

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Esben Kobberstad er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Ingen skal begå urettmessig vold mot andre,
[…] om kongen gjør det,

[…] skal det føres (hær)pil gjennom alle fylkene,
og alle skal (reise seg), forfølge han,
og drepe ham

ETTER FROSTATINGSLOVA CA. ÅR 1000 E.KR

1
Texas

Ny-Ålesund lå inneklemt mellom fjord og fjell ute på en landtunge. Det lille forskningssamfunnet var ikke stort mer enn et veikryss omkranset av et førtitalls gamle bygninger i ulike størrelser. Veikryssets eneste forbindelse til omverdenen, var en kort gatestump som endte nede i en liten havn ved Kongsfjorden, og en kilometer lang brøytevei som førte bort til en kort flystripe rett utenfor sentrum. En sliten gondolbane strakk seg oppover mot en liten værstasjon på toppen av Zeppelinfjellet, som lå på sørsiden av det lille tettstedet. Det var lett å se at Ny-Ålesund ikke var tiltenkt noen plass i fremtiden, for den totale mangelen på ny, arkologisk infrastruktur, var et tydelig bevis på at det lille forskningssamfunnets dager var talte.

«Nå, hva sier du, Daniel?» spurte Morda, og senket kikkerten sin.

«Ser stille og fredelig ut», svarte Daniel, og fulgte russerens eksempel. De hadde stoppet opp et lite stykke østenfor for Ny-Ålesund for å spane etter mulig fiendtlig aktivitet der borte, men bortsett fra spredte lys fra et fåtalls vinduer, kunne de ikke se det minste tegn til liv.

«Det eneste problemet er om det er folk oppe på toppen av gondolbanen», sa Morda.

«Jeg kunne ikke se noen termiske signaturer der oppe. Dessuten tyder gondolbanen på at stedet ikke er permanent bemannet. Forskerne bruker den sikkert ikke til annet enn å reise opp i ny og ne, for å inspektere utstyret de har der oppe. Banen er så liten at det ikke kan dreie seg om mer enn en enkelt vogn som blir sendt opp og ned. Vi får dra bort og sjekke om taubanevognen er oppe eller nede før vi reiser inn mot sentrum.»

Det viste seg at de måtte reise et lite stykke forbi det enslige veikrysset for å komme frem til bunnen av gondolbanen. Et tresiders skur hadde engang blitt bygd rundt maskineriet der nede, for å beskytte det mot naturkreftenes herjinger. Nå var det værbitt og slitent.

Daniel kikket inn gjennom den åpne veggen som pekte opp mot Zeppelinfjellet over dem. Der, inne i halvmørket, kunne han se en enslig gondolvogn. Den hang på tykke stålvaiere som strakk seg helt opp til værstasjonen oppe på fjelltoppen.

«Alt er klart!» ropte han bort til Morda, som stod på utsiden av gondolstasjonen og studerte en flat, avlang snøfonn et lite stykke bortenfor dem. På nedsiden av, og sånn cirka på midten av snøfonna, stod tre små blåmalte brakker stablet oppå hverandre, i det som på avstand så ut som en liten lekeklosspyramide.

«Det ser ut som om flystripen er blåst igjen med drivsnø!» ropte han tilbake til Daniel.

«Godt. Det betyr at de ikke venter besøk med det første.»

De hoppet på snøscooterne sine og gled stille inn mot sentrum, den svake duringen fra hybridmotorene visket ut av en ulende vind som kastet seg inn over land fra Kongsfjorden nede ved havna.

Deres første stopp var et gammelt administrasjonsbygg fra slutten av det forrige årtusenet. Kaldt, hvitt lys skinte ut av store, trippelisolerte vindusflater i fasaden, der et enslig flomlys oppe på veggen så vidt greide å lyse opp et skilt der det stod Sverdrupstasjonen. Det var ingen aktivitet å se der inne, så de kjørte sakte videre ned mot krysset der en byste av polarhelten Roald Amundsen markerte det nesten avfolkede tettstedets sentrum.«Hvor er alle sammen?» ropte Morda mellom to vindkast.

«Ingen anelse!» svarte Daniel mens han studerte de mørke bygningene rundt dem. Det var lys inne i et verksted ved siden av dem, og han kunne se gjenskinn fra noen enslige flomlys nede ved havna.

«Der!» Morda og pekte mot et lavt toetasjes trehus som lå en hundre meter lenger borte. Levende lys glødet svakt ut av vinduene i første etasje, og fra der de stod kunne de så vidt skille ut noen store bokstaver som var montert oppe på lesiden av taket.

«Jeg tror det står Nordpol-hotellet», sa Daniel.

«Samme det. Der det er det er levende lys, er det liv.»

«Vi er enige om dekkhistorien?»

«Selvsagt.»

«Fint. Prøv å holde drikkingen til et minimum.»

Hele Ny-Ålesund var der da de trampet inn over dørstokken. Alle femten av dem. De satt alene eller i små samtalegrupper rundt bord opplyst av stearinlys og oljelamper.

I motsatt ende av rommet brant en åpen peis lystig på noen store grå vedkubber av sibirsk drivved. En merkelig behagelig følelse av å ha hoppet over hundre år tilbake i tid, til de første polarheltenes æra, vasket over dem der de nølte innenfor døråpningen.

Etter det Morda og Daniel kunne se, hadde innbyggerne på eget initiativ okkupert baren nede i førsteetasje. Etter størrelsen på spritlageret bak baren å dømme, ville lokalbefolkningen måtte jobbe hardt for å gå tomme for drikkevarer før sola dukket opp over horisonten igjen, og så langt mot nord varte vinternatten i et halvt år.

Samtalen inne i drikkebula døde brått ut. Femten uflidde hoder stirret bort på dem med en blanding av irritasjon og nysgjerrighet. Stillheten strakk seg ut i de vanlige sekundene det tok de innfødte å trenge gjennom alkoholtåka.

«Lukk nå den helvetes fordømte døra før vi alle fryser i hjel!» utbrøt en skjeggete olding til slutt på engelsk, og plukket opp noe som liknet mistenkelig på strikketøy fra fanget. Det brøt forhekselsen, og baren ble igjen fylt opp av den surrete summingen til lettere bedugget menneskehet. De gjorde som oldingen sa og labbet inn i rommet.

«Se der», sa Morda, og pekte bort på en hjemmelaget plakat over bardisken, der det stod; Velkommen til Ny-Ålesunds årlige strikk & drikk konkurranse!

«Stakkars jævler», mumlet Daniel mens han til sin store forferdelse så strikketøy dukke opp i hendene på samtlige av innbyggerne i det vinterisolerte kjedsomhetshullet. «Jeg tviler på at den som vinner drikkedelen av konkurransen vil ha noe håp i strikkedelen», kommenterte han tørt.

«Jeg ville heller ha gått inn i en brytekonkurranse mot en isbjørn», svarte Morda.

«Isbjørn!» lo den skjeggete oldingen, og tok en slurk av spriten sin. «De døde ut samtidig med at biologene forsvant herfra! Synd egentlig, for de var noen djevler på strikk & drikk, biologene altså.»

Daniel kastet et blikk ned på strikkekreasjonen oldingen jobbet på. Det var umulig å si om det var begynnelsen på en lue eller slutten på et kråkerede. Han var nær ved å spørre hva i huleste det var for noe, men lot det være. Den gjentatte alpha-atferden tydet på at relikviet var en slags lokal ledertype, og det var nettopp en slik en de var på jakt etter. «Så det var flere av dere før?» spurte han i stedet, og satte seg ned sammen med Morda ved bordet til fyren.

«På vinterstid? Dobbelt så mange … minst!»

«Så det er flere her om sommeren?» spurte Morda.

«Å, en hundre forskere kanskje. Dobbelt så mange før ting gikk til helvete, dere vet med været og alt det derre der.»

«Jeg forstår», sa Daniel. «Så nå er det bare vedlikeholdsmannskapene som er igjen for å passe på stedet?»

«Ja og nei. Sprit?»

«Ja takk», sa Morda og reiste seg for å fiske frem noen glass fra bak baren.

«Hva er det du egentlig mener med ja og nei?» spurte Daniel da Morda kom tilbake og smalt to gamle melkeglass på bordet.

«Alle her har to jobber … minst!»

«Å ja?»

Oldingen fylte opp glassene deres med blank sprit. Det var bare å håpe på at det var kjøpevodka og ikke ren hjemmebrent.

De skålte med mannen og stålsatte seg mot 96 prosents napalm-svie. Det viste seg å være vodka, en dårlig en.

«Se på meg for eksempel», fortsatte gamlingen og stoppet opp. «Unnskyld, gutter, jeg glemmer manerene mine.» Han slapp strikketøyet og strakk høyrehånden frem over bordet mot dem. «Olav Tharaldsen, forskningssjef for Sverdrupstasjonen, snøplogkjører og flyveleder.»

Daniel tok Olav i hånden og dro frem legitimasjonen sin «Hyggelig, Daniel Acosta Berg, norsk Europol Liaison Officer.» Så la han hånden på skulderen til Morda ved siden av seg. «Dette er min gode kollega Nestor Alkaev, russisk Interpol Liaison Officer.» Morda viste frem sin egen ID og tok den gamle mannen i hånden.

En boble av nysgjerrig taushet spredte seg utover bordene rundt dem da de fortalte hva de var for noe. Daniel ignorerte nysgjerrigperne. For alt han visste holdt kvelden på å degenerere til den mest minneverdige strikk & drikkaftenen i Ny-Ålesunds historie.

«Flyveleder, sier du?» fortsatte han mens han fremdeles hadde den beduggede forskningssjefens oppmerksomhet.

«En gang i uka», svarte Olav og klasket melkeglass med de nye gjestene sine. «Det pleide å være to ganger i uka før, men nå er det som sagt mye færre av oss.» Han svelget unna en stor slurk bar vodka. «Men nok om meg. Hva er det som bringer to slike staute lovmenn som dere hit ut i ødemarken? Jeg tar det at dere har kommet inn på snøscootere? Det må være noe skikkelig hysj-hysj-greier, for jeg har ikke fått melding om det.»

«Det er ikke så dramatisk», svarte Morda i en lett tone. «Du har kanskje hørt om det forestående toppmøtet nede i Longyear-arkologien?»

«Så vidt.»

«Vår oppgave her i byen din er egentlig ganske ubetydelig. Vi har blitt sendt for å sjekke at manntallet er korrekt, i tilfelle fiendtlig innstilte nasjoner har plantet agenter på Svalbard med den hensikt å sabotere toppmøtet.»

«Lykke til!» sa Olav med en rå latter. «Da må de ha blitt plantet her for en gud herrens mange år siden!»

«Så det har ikke kommet og gått noen uvedkommende gjennom Ny-Ålesund i løpet av de siste ukene?»

«Ikke før dere to dukket opp!» Svaret fikk latter til å spre seg gjennom den mer enn halvdrukne forsamlingen med svirenerder.

Morda reiste seg opp og rettet et selvironisk bukk mot barfluene. «Har noen av dere andre sett eller hørt noe?»

«Da!» svarte en skallet russer borte ved peisen.

Daniel spyttet ut et raskt «English please», mot den andre russeren før han rakk å si noe mer til Morda på deres felles morsmål.

«Ok», svarte Morda, og vinket den skallede russeren bort til bordet deres. «Navn?»

«Anisim Lagunov, tekniker på utlån fra RRCS i Barentsburg.»

«Utlån?» Daniel likte ikke lyden av det.

«De siste to årene», svarte Lagunov med et likegyldig skulderrykk. «Jeg tror ikke at de savner meg noe særlig.»

Daniel så nærmere på mannen. Tynne ben og armer, kulemage, leverflekker, og et nettverk av sprengte blodårer rundt nesen fortalte sin egen alkoholiserte historie. «Jeg tror deg. Hva har du å fortelle oss?»

Lagunov så spørrende bort på Olav Tharaldsen, som gav ham tillatelse til å svare ved å veive en hånd entusiastisk i luften. Det var bare synd at det var hånden som holdt spritglasset hans. Blanke dråper sprutet utover bord og tregulv, men ingen syntes å merke seg ved det.

«Husker du den norske gruppen som reiste gjennom her for en måneds tid siden?» sa Lagunov til Tharaldsen.

«Du mener de ordknappe miljøforskerne?»

«Dem ja.»

«Hva med dem? De reiste jo videre samme dag som de kom.»

«Har de kommet tilbake?» spurte Lagunov og tømte glasset sitt.

«Eh, nei, tror ikke det, men jeg mener å huske at de hadde planer om å dra rett sørover mot Longyear-arkologien når de ble ferdige med undersøkelsene sine.»

«Mulig det, hva vet jeg?» svarte Lagunov med et nikk mot Morda og Daniel. «Jeg tenkte bare at det kunne være verdt å nevne det til disse to etterforskerne her.» Han lente seg frem over bordet og fylte opp glasset sitt fra Tharaldsens vodkaflaske uten protester fra eieren.

Daniel prøvde å virke moderat interessert. «Så det er mulig at de er ett eller annet sted der ute ennå?»

«Ja.»

«Sa de nøyaktig hvor de skulle dra hen?»

«Ikke som jeg fikk med meg», svarte Lagunov, «men et par av dem satt og vitset om noe cowboygreier her inne i baren før de satte av gårde. For meg hørtes det nesten ut som om de hadde tenkt seg til det ville vesten eller noe. Hukommelsen min er litt … tåkete fra den dagen, men det var noe slikt.»

«Jeg forstår», sa Daniel. Lagunov hørte vel blant dem som knapt kunne huske lenger tilbake enn siste morgens kuppelhue.

«Vent nå litt!» utbrøt Tharaldsen, og smalt glasset sitt så hardt i bordet at dets siste dråper sprutet utover. «Jeg tror jeg har det!»

«Hæ?» svarte Lagunov uforstående, og klødde på en av leverflekkene på den blanke skallen sin.

Tharaldsen begynte å knipse med fingrene i luften mens de rødsprengte nerdeøynene hans flakket vilt fra side til side. «Jeg trenger kartet!» ropte han til slutt på norsk.

«Hvilket kart?» spurte en annen skjeggete nordmann som satt lenger borte i baren.

«Å, du vet, Kåre, det derre gamle greiene … fangstkartet!»

«Å det», svarte den andre mannen, og plukket ned et digert gammelt bilde fra veggen. Da han la det ned på bordet foran dem, kunne de se at det var et antikt, håndtegnet kart over Svalbard, der Spitsbergen og de andre øyene var delt opp i linjalrette soner.

«English please!» sa Morda med et nikk mot Daniel.

«Ok, greit», mumlet Tharaldsen mens han lente seg frem for å studere det gamle fangstkartet. «Det mange ikke vet», fortsatte han mens en pekefinger danset fra sone til sone, «er at Svalbard opprinnelig ble utnyttet som base for hvalfangstskuter og landbasert jakt og fangst. Etter hvert ble øygruppen regulert inn i faste fangstsoner, kontrollert av en enkelt jeger eller fangstfamilie. Hver eneste en av dem satte opp små fangsthytter for å beskytte seg mot elementene og sultne isbjørner.»

Daniel så hvordan Tharaldsens dansende finger systematisk stoppet ved små firkanter langsmed kystlinjen på kartet.

Hver av firkantene representerte en fangsthytte, samtlige markert med nedskrevne stedsnavn som nesten var utvisket av elde og eksponering mot sollyset i sommerhalvåret.

«Det var noe cowboygreier de snakket om, var det ikke?» sa Olav til Lagunov.

«Da, sorry, yes!»

«Aha!» Tharaldsens finger stoppet opp på en firkant som lå nesten helt ute på nordvesttuppen av Spitsbergen. «Det var vel ikke Texas de snakket om?»

«Hørtes mulig ut det, når du sier det slik», måtte Lagunov innrømme.

Tharaldsen roterte det gamle fangstkartet rundt på bordet, slik at Morda og Daniel kunne lese den svake skriften for seg selv; Texas bar.

«Vel, vel Daniel», sa Morda. «Det ser ut som om vi skal ut på barhopping.» Han rakk knapt å si det før bardøren gikk opp med et kaldt gufs. En gretten kvinne åpenbarte seg i døråpningen med en sprakete håndradio i hånden.

«Olav!» sa hun høyt og viftet med radioen. «Hvor mange gange må jeg minne deg på å alltid ha med deg denne her?»

«Hva er det nå da, Karin?» sa Tharaldsen til det som bare kunne være hans hulde viv.

«Du må gjøre klar flyplassen. Flyet er allerede i luften!»

«Det var da voldsomt til mas!» klaget Olav. «Ifølge skjemaet skal det ikke komme før om fire dager!»

«Hold nå opp! De har prøvd å kalle deg opp i over en halv time nede fra Longyear-arkologien.»

Olav gløttet bort på vodkaflasken sin og så irritert bort på Daniel og Morda. «Og på drikk & strikk-kvelden av alle kvelder også … Dere to vet vel ikke noe om dette her?»

«Nei», løy de i kor.

Dag Hansen så forferdet bort Hedda og Brita. De satt i hvert sitt slitte enkeltsete på motsatt side av den trange midtgangen i det lille Dornier propellflyet, rett ved siden av Tim, Merdad og ham selv. De to kvinnene hadde akkurat gjort seg ferdige med hver sin korte redegjørelse av den siste tidens hendelser. I følge Hedda var Daniel på Svalbard som russisk agent, fremdeles jaktende etter Lorelei Mansika, som nå viser seg å være datteren til president Zorya Zolnerowicha? «Hva faen er det dere sier for noe?»

« Goddammit, Brita!» bannet Tim og gned seg frustrert i fjeset med begge hendene. «Hvorfor faen måtte du blande inn Merdad og meg i denne dritten her? Vi er føkka!»

«Unnskyld meg, Tim», avbrøt Merdad ham tvert. «Jeg kan da i svarte helvete snakke for meg sjæl!»

«Kjør på.»

Merdad lente seg ut i midtgangen og stakk en langfinger opp i ansiktet til Brita. «Føkk deg, Holm!»

«Ferdige med å sutre, gutter?»

«Ikke på langt nær!» svarte Tim. «Jeg vet da faen hva vi skal ha gjort for å fortjene å bli dratt med opp hit til Fryseav-meg-ræva-og-danglebæra-hælvete!» Han hogg med en pekefinger mot Dag og Brita. «Det var dere to som kjørte kniven i ryggen på ham, ikke meg og Merdad!»

«Og det var din egen forpulte Madar kharbeh av en svigeronkel som trua mora hans på livet og gav ham sparken!» brølte Merdad til Dag over seteryggen mellom dem. «Vi er så jævlig rævkjørte at det er å foretrekke å kravle opp i våre egne, sprengte rasshøl for å kveles i vår egen dritt!»

«Heller det enn å treffe på Daniel når han er forbanna på deg!» istemte Tim fra setet bak Dag.

Hedda så bort på de tre politimennene over midtgangen. «Dere tar vel litt kraftig i nå, folkens», sa hun i en modererende tone.

«Vi kjenner fyren», svarte Merdad.

«De har rett», sa Dag. En merkelig ro, nei en fred hadde senket seg ned over ham. «Hedda, du fortalte oss at han drepte en leiesoldat for å redde deg, gjorde du ikke?»

«Korrekt.»

«Si meg, fikk du noe spesielt inntrykk av at han på noen måte var lei seg for det etterpå?»

«Nei», svarte Hedda. Et ferskt mørkt minne dukket opp fra hennes sinns dypeste avgrunn, av et lykkelig smilende arrfjes oppe på Valhallfonna et halvt døgn tidligere.

«Mannen er en steinkald jævel, eller hva?» spurte Tim.

Hedda kunne bare nikke bekreftende tilbake til den norskamerikanske etterforskeren.

«Nok tullball!» Britas kommanderende stemme skar igjennom mennenes høylytte syting. «Dere er her, og dere er oppdatert på alt som har skjedd siden mordet på Tungaten og nå. Vår jobb er enkel – å finne og stoppe Daniel Acosta Berg før han finner Lorelei Mansika.»

«Om ikke han finner og stopper oss først», svarte Merdad surt.

Dag holdt opp en hånd. «Ta det med ro, gutter. Brita har en teori om at våre sure oppsyn vil få ham til å nøle lenge nok med å skyte, til at vi ved ordets makt alene vil rekke å overtale ham til å komme inn fra kulden.»

«Nå føler jeg meg virkelig beroliget», gryntet Tim tørt og reiste seg opp fra flysetet sitt.

Merdad fulgte sin gamle partners eksempel og reiste seg opp fra sitt eget flysete. «Brita, nøyaktig hva er det du har tenkt å tilby ham for å skåne våre liv?»

«En fortsatt karriere i politiet.»

«Du har virkelig ikke tenkt lenger enn å redde ditt eget skinn, har du?» sa Merdad og utvekslet et lite nikk med Tim.

Dag skvatt til i setet sitt da han brått forstod hva den korte ordløse kommunikasjonen betydde. De to veteranene hadde sittet for seg selv og snakket lavt sammen under hele flyturen fra det norske fastlandet, og det korte nikket fortalte ham nå at de hadde lagt sin egen handlingsplan.

«Gå!» sa Tim og satte munningen på Glocken sin mot Heddas hode.

For andre gang på under et døgn stirret hun vantro døden i hvitøyet. Tim satte en hysjende finger foran leppene sine. Hun tok tegningen.

Brita var i sjokk. «Hva f …» begynte hun, men mistet raskt munn og mæle hun også da hun oppdaget at hun selv stirret rett inn i løpet på Merdads tjenestepistol.

«Stille», hvisket Merdad og byttet stilling med Tim, som umiddelbart begynte å bevege seg fremover mot pilotene inne i den dørløse cockpiten. Han holdt pistolhånden gjemt bak ryggen, og lente seg med den andre skulderen mot døråpningen.

«Hallo folkens, jobbet her lenge?» sa han til pilotene i en kameratslig tone.

Piloten og andrepiloten snudde seg overrasket i setene sine. Den høye rotorduren fra propellene hadde overdøvet den høylytte konfrontasjonen bak i flyet, og Tims ankomst til cockpiten.

«Hva for noe?» spurte andrepiloten uforstående.

«Det var et enkelt spørsmål», svarte Tim mens han studerte pilotene. «Hvor lenge har dere jobbet på denne flyruta?»

«Å, en ti års tid for meg», svarte andrepiloten med et nikk til førstepiloten. «Enda lengre for han.»

«Uflaks for dere.»

«Unnskyld?»

«Vent litt.» Tim snudde seg mot Merdad og gav ham en tommel ned.

«På tide å feste sikkerhetsbeltene, folkens», sa Merdad og satte seg ned i setet rett bak Hedda. «Om noen av dere skulle finne på noe sprell, vil jeg skyte først og leie et medium for å be om tilgivelse senere.»

«Hva skjer?» spurte Dag.

«Løse tråder.»

Dag så ut av vinduet, hans nyvunne sjelefred borte som dugg for solen. Spitsbergens flate fjelltopper og dype, bredekkete daler lå vasket i de døende mørkegrønne fargene til et svinnende nordlys under ham. «Har dere tenkt å drepe oss?»

«Ikke tull», svarte Merdad. «Vår gamle sjef her, har bare ikke tenkt grundig nok gjennom de politiske sysakene sine.»

«Så hva er poenget med alt dette?» spurte Brita med de ildrøde, rødmende kinnene som bare kunne blusse opp hos en ekte rødtopp.

«Hva er det første våre føydale herrer tenker på når de finner seg fanget av et knippe uregjerlige bønder som sitter på informasjon som kan skade dem? For slike som de vi jobber for, er vi ikke annet enn ubetydelige offerbonder.»

Brita skvatt til og snudde seg mot Merdad, som nikket tilbake og gav kalde ord til det som hadde brått hadde gått opp for henne. «Først forføres de løse trådene med fagre løfter, og så lokkes de ut til verdens ende for å sendes inn i evigheten ombord i et skramlete propellfly.»

Dag slapp løs nok et faen, og lente seg mot flyvinduet for å spane ut i natten. «Alle frekvensforstyrrelsene i den pågående NIL-krigen, gjør det usannsynlig at de vil greie å skyte oss ned med avanserte raketter. Det samme gjelder fjernkontrollerte bomber i lasten, noe som gjør at vi sitter igjen med tidsinnstilte bomber og primitive bakke-til-luftraketter.»

«Vi får bare håpe på at det ikke dreier seg om det siste», svarte Merdad og gav Tim et vink.

«Følger vi den vanlige flyruten, ja eller nei», spurte Tim pilotene.

«Vel …» begynte andrepiloten før han oppdaget at et pistolløp på magisk vis hadde materialisert seg foran ansiktet sitt.

«JA eller NEI!»

«Nei.»

«Ble ruten endret rett før avgang, ja eller nei?»

«Ja.»

«Ble den lenger eller kortere?»

«Lengre.»

«Fint, da foreslår jeg at vi øyeblikkelig endrer kurs rett mot Ny-Ålesund – og folkens?»

«Ja?»

«Full gass.»

Olav Tharaldsen jogget pesende, ben og lunger svekket av kveldens vodkadrikking, forbi bysten av Roald Amundsen og bort til Ny-Ålesunds felles garasjeanlegg.

Brøytebilen, et digert dieselbeist på elleve tonn, stod parkert utenfor garasjen. Beistet hadde en tre meter bred diagonalplog montert i fronten. Det halvkoneformede stålbladets kurvatur var større og diameteren trangere på den venstre siden, før det utvidet seg til en ti ganger bredere åpning på den høyre siden. Kombinert med det tunge kjøretøyets momentum fremover, ville plogen skrape opp alt av is og snø fra veiflaten og kaste den langt ut til høyre for brøytebilen.

Sjåførdøren satt bom fast, som om den var sveiset igjen. Varmelekkasje fra førerhuset måtte ha smeltet snø som ble fanget inne i dørkarmen sist gang han brukte brøytebilen. Nå hadde den smeltede snøen for lengst frosset og ekspandert til is som holdt døra fanget i et jerngrep. Olav klatret opp på stigbrettet og røsket så hardt han kunne i døren. Det var ikke mulig å rikke på faenskapet. Han tok spenntak med en fot mot sidepanelet, festet grep om dørhåndtaket med begge hendene, og sparket fra det han kunne. Døra skrek i protest og løsnet med et smell. Olav rakk å skrike et frustrert «helvete!» idet han mistet taket og falt bakover på ryggen.

Han lå urørlig mens han kjente etter om kroppen fremdeles fungerte. Etter noen omtumlede sekunder gikk det etter hvert opp for ham at en snøskavl hadde dempet det meste av fallet. Han stavret seg opp på bena, børstet av seg den verste snøen, og klatret bannende inn i sjåførhuset. Motoren startet heldigvis på første forsøk. Olav snudde beistet, senket plogen og forsvant bortover mot enden av flystripa som lå åtte hundre meter vest for den forfalne forskningsgrenda.

Daniel så brøytebilen forsvinne av gårde i et motorbrøl. En hvit fontene av snø og is stod flere meter ut til siden for plogen, opplyst av gjenskinnet fra de kraftige tusenmeterslysene på taket av sjåførhuset.

Fornøyd med at Olav ikke hadde nubbsjans til å hverken se eller høre ham, kjørte Daniel snøscooteren sin raskt oppover mot fjellsiden overfor flyplassen.

«Hva er det kameraten din fikk så kraftig hastverk for?»

«Hva for noe?» Morda så opp fra den blanke spriten i melkeglasset sitt, lettere irritert over å få sin spekulative tankerekke avbrutt. Det var Kåre, fyren som hadde plukket ned det innrammede fangstkartet fra barveggen.

«Hvorfor stakk han der Daniel-fyren fra Europol av gårde så raskt? Om det er passasjerer om bord på flyet, har de jo ingen andre steder å dra enn inn hit til Ny-Ålesund.»

Daniel hadde riktignok ventet i noen minutter før han fulgte etter den lokale stasjonssjefen, men etter det Morda kunne forstå, var Kåres nysgjerrige spørsmål mer ment for å døyve den vinterisolerte kjedsomheten i Ny-Ålesund, enn skapt av noen negativ mistanke. «Slapp av, Kåre», svarte han. «Det at kollegaen min stakk bort til flyplassen, er ikke stort mer enn en profesjonell ettertanke.» Han dro frem håndradioen fra parkasen og satte den på bordet foran seg. «Vi vil snart få vite om det var en begrunnet en eller ikke.»

«Å? OK», svarte nordmannen.

Morda ble sittende og fingre med håndradioen. Det var et eller annet med situasjonen som ikke stemte, rettere sagt noe som hadde skjedd. Det gikk plutselig opp for ham at han satt og stirret på svaret.

Daniel og han selv hadde tatt med seg kortbølgeradioer i påvente av at en digital NIL-krig ville bryte ut mellom Russland og Kalmarunionen på Svalbard – en krig som raskt ville spre seg ut til alle frekvensområdene i eteren.

De gamle radiosettene bød på den eneste pålitelige kommunikasjonen i en NIL-stilling, ikke først og fremst fordi de gikk på kortbølger, men fordi de kunne brukes på korte avstander i terreng som bød på radioskygge fra de stridende partenes støysendere.

«Jeg har et spørsmål, Kåre.»

«Spør i vei.»

«Hvordan kan det ha seg at dere under dagens forhold fremdeles får inn radiosignaler helt nede fra Longyeararkologien?»

«Du mener med all den high-tek knivingen som foregår mellom Russland og Norge for tiden?»

«Ja, jeg mener, all satellitt- og langdistanse radiokommunikasjon ligger jo nede.»

En rått latterbrøl spredte seg fra bord til bord inne i baren.

«Welcome to Geek-town!» svarte Kåre og slo ivrig rundt seg med armene.

«Unnskyld?»

«Vi er alle vitenskapsfolk, og ikke nok med det, de fleste av oss driver med forskning på en eller annen form for laser- og radiokommunikasjon.»

«Du burde virkelig komme på en av pubquiz-kveldene våre», la Lagunov sarkastisk til, og drakk dypt av glasset sitt.

«OK, så hva er det dere har rigget til?» spurte Morda.

«Har du sett taubanen utenfor byen?» svarte Kåre.

«Ja, den går til en værstasjon oppe på toppen av Zeppelinfjellet, gjør den ikke?»

«Vi har rigget gondolkabelen opp til en, eh … hjemmesnekret retningsorientert antenne der oppe, og koblet den opp til et par generatorer for å forsterke signalet. Radiostrålen er så fokusert at den eneste måten å stoppe den på, ville være ved å sette noe fysisk i veien for den. Alt som trengs for en pålitelig toveis kommunikasjon, er en tilsvarende sender / mottaker vi har fått montert i direkte luftlinje nede ved Longyear-arkologien.»

«Hvorfor i helvete har dere gjort det?»

«Vi har mye fritid her oppe», svarte Lagunov sardonisk.

«Synd at vi ikke fikk lov til å rigge opp en kommunikasjonslaser der oppe også», la Kåre til. «Du vet, budsjettmessige restriksjoner, men det hadde vært gøy.»

Den siste uttalelsen kickstartet en geekologisk debatt mellom de forsofne forskerne inne i baren. Morda tunet den ut, for han hadde brått fått helt andre ting å tenke på. Han så ned på det gamle fangstkartet på bordet foran seg.

Det lå et fjell rett nord for Longyear-arkologien som var høyt nok til å kunne motta signaler fra Ny-Ålesund. Han sjekket fjelltoppene som lå på linje mellom Zeppelinfjellet og den russiske enklaven i Barentsburg rett sørvest for Longyear-arkologien. De var alt for høye. Morda så bort på Lagunov og toppet opp glasset hans med resten av Olavs vodka. «Si meg, Lagunov, nøyaktig hvor er det radiostasjonen ligger her i byen?

«Sverdrupstasjonen.»

«Den må jeg bare se.» Morda reiste seg opp og plukket med seg radioen sin. Nerdene var for opptatt med å krangle med hverandre om tekniske duppedingsløsninger, til å legge spesielt merke til at han forlot baren. Han lukket døren stille bak seg og sprintet for harde livet mot lysene fra forskningssenteret.

«Mike til Delta, kom inn, over.»

Daniel satte den lyddempede VKS skarpskytterriflen sin forsiktig fra seg. Bevegelsen fikk det til å rasle svakt i den hvite kamuflasjepresenningen han hadde trukket over seg selv og snøscooteren.

«Mike til Delta, kom inn, gjentar», kom det nok en gang fra håndradioen hans. Det hørtes ut som Morda, og han brukte de riktige fonetiske alfabetsignaturene som de hadde avtalt å bruke på forhånd. Daniel lokaliserte det lille, grønne diodelyset fra radioen sin i det totale mørket under presenningen og plukket den opp.

«Delta til Mike, svarer over.»

«Problemer. Forhold deg passiv. Vent på mitt signal, over.» Mordas stemme hørtes andpusten ut.

«Mottatt, Delta slutt.» Daniel satt urørlig i et lite øyeblikk. Uansett hva problemet var, hadde ikke Morda bedt Daniel om å trekke seg ut, bare med å vente med å skyte noen til Morda hadde fått løst det.

Han plukket opp riflen igjen og stakk forsiktig den butte munningen og kikkertsiktet ut gjennom et lite, ferskt knivsnitt i kamuflasjepresenningen.

Olav Tharaldsen lot brøytebilen pløye seg vei frem til flystripen og stoppet opp for å kalle opp sin hulde viv over en innebygd sambandsradio i dashbordet.

«Olav til Karin, kom inn over.» Han ventet litt uten å få svar.

«Olav til Karin; ETA for uanmeldt flytransport? Over.» Fremdeles ikke noe svar. Hun holdt sikkert på med viktigere ting enn å bemanne radiostasjonen, og mest sannsynlig var en av disse tingene å ignorere radioanrop fra den halvdrukne ektemannen sin. Han kastet radiomikrofonen fra seg i passasjersetet og kikket opp mot vinternatten gjennom frontvinduet. Det fantes ikke noe tegn til lys fra et sirklende fly der oppe under nattehimmelen. Godt, han hadde fremdeles tid.

Han skrudde på tusenmeterslysene på taket av brøytebilen igjen, og svingte inn for enden av flyplassen slik at plogen stod rett til høyre for midten av landingsstipa. På den måten ville plogen kaste snøen vekk fra det området han ønsket å rydde for drivsnø når han kjørte opp og ned langs flystripa. Han satte motoren i første og tråkket ned gasspedalen.

«Mike til Delta, kom inn, over.»

«Delta til Mike, svarer over.»

«Problemet løst, slutt.»

«Mottatt, slutt.» Daniel fortsatte å studere brøytebilens progresjon over flystripa.

Det var lett å se at dette ikke var første gang Olav hadde brøytet den ren for snø. Han hadde allerede kjørt en lengde og forberedte seg på å snu.

Daniel var litt usikker på hvor bredt landingsstellet kunne være på flyene som vanligvis brukte flyplassen, men han antok at det ville holde med at stasjonssjefen tok en enkelt tur opp og ned langs hver side av midtstripa. Nå var han allerede halvferdig.

Spørsmålet var om han skulle stenge showet før eller etter at Olav ble ferdig med å rydde den lille rullebanen. En massiv brøytebil parkert midt på landingsplassen med kulehull gjennom motorblokka ville jo tross alt produsere det ønskede resultatet. Daniel skrudde av sikringen på den kraftige riflen sin, og begynte å følge brøytebilen gjennom kikkertsiktet da den snudde for å begynne på sin andre langlengde.

Av hensyn til Olav inne i førerhuset og den massive stålplogen foran panseret, måtte det skje når bilen var halvveis tilbake. Det var bare der, når brøytebilen kjørte inn i sidelengs profil foran ham, at Daniel ville få en klar siktlinje rett gjennom panseret. Han begynte å beregne kulebaner opp mot hastigheten som Olav holdt på brøytebilen over flyplassen for å kalkulere hvor stort forsikte, det vil si hvor langt foran motorpanseret han måtte sikte, for å være sikker på at brøytebilen hadde kjørt langt nok videre fremover når 12.7 kula traff den. Han la forsiktig an mot målet. Fingeren hans begynte sakte å skvise avtrekkeren tilbake mot utløserpunktet.

Det var da han hørte det, en kraftig flymotordur som kom stupende ned som en skrikende ørn fra himmelen over ham.

«Herregud!» Olav frøs til i panikk bak rattet. Et fly kom susende rett mot ham for fulle landingslys. Det kom fra feil retning. Vanligvis kom det gamle Dornierflyet flaksende innover mot land fra havet i vest, men nå kom det inn fra øst, lavt inn over Ny-Ålesunds tilårskomne bebyggelse, og rett mot ham. For landing. «Vent, jeg er ikke ferdig ennå!» skrek han mot flyet, like raskt som det gikk opp for ham at pilotene om bord ikke ville høre ham. Brånykter av frykt klampet Olav gasspedalen i bånn, mens han brølte ut en innstendig strøm av bønn og bannskap til de høyere makter.

«Land det jævla flyet!»

«Vi kan ikke, rullebanen er ikke klar!» skrek den panikkslagne førstepiloten. Gjennom cockpitvinduet kunne de alle se den halvpløyde landingsbanen, opplyst av flomlysene til en diger måkemaskin.

«Jeg sa; land det føkkings flyet!» brølte Tim tilbake. «Jeg gir faen i om dere må ta en krasjlanding eller ikke. Om dere avbryter, skal jeg faen ta meg skyte dere begge to, for da er vi alle uansett døde!»

«Gjør som galningen sier!» ropte andrepiloten, ansiktet hans grått av skrekk.

«OK, greit! Fest sikkerhetsbeltene!»

Tim kastet seg ned i det nærmeste passasjersetet, og begynte å fomle med seteselene idet piloten vendte flynesen opp for å oppnå maksimal luftbremseeffekt på vingene. Etter det ble flyet fylt av et eneste langtrukkent, kollektivt redselshyl en klasse skolepiker verdig.

«Det var da som bare … !» mumlet Daniel da brøytebilen brått ruste opp motoren og begynte å skjene ut mot høyre, ut av midten av trådsiktet på riflen hans. Det var på bare på håret at han greide å lå være å skyte, for han hadde endelig fått kjøretøyet nøyaktig der han ønsket å ha det langs siktelinjen sin. Han rakk knapt å banne ferdig før et propellfly tok brøytebilens plass inne i kikkertsiktet hans. Skrikingen inne i kabinen ble ikke lavere da piloten rettet nesen nedover igjen, slik at de alle ble blindet av tusenmeterslysene på taket av brøytebilen.

«Opp-opp-OPP!» Skrek andrepiloten i panikk, i samme sekund som førstepiloten røsket styrestikken mot seg. Nesen på Dornier-flyet begynte å peke oppover igjen.

BAM! En kule fra Tims pistol smalt gjennom frontvinduet i cockpiten. «Ned-ned NED!» skrek han ifra setet sitt rett bak pilotene. Piloten dyttet styrestikken fra seg, og nesen på flyet pekte nedover i tide til å få alle de tre mennene foran i flyet til å rope «NEI-NEI-NEI!» i kor.

«Einstein, Josef og Maria – FAAEN!» Landingslysene på flyet siktet seg rett inn mot brøytebilen til Olav. Det var så nærme at han var sikker på at han kunne se pilotenes kritthvite ansikter inne i cockpiten. Olav rev rattet over til høyre for å styre unna kamikaze-gærningene. Det var for sent. Han var hellig overbevist om det. Brøytebilen var for treg.

Hele den åtte meter lange doningen hans ristet og skalv i kort protest mot hans desperate ønske om å endre retning på nær tolv tonn med masse.

Ifølge speedometeret hadde han bare greid å øke farten til ynkelige tjuefem kilometer i timen. Du prøver å få nær 30 tonn med bevegelsesenergi til å snu på et frimerke, kommenterte hans indre akademiske kalkulator med en tørr latter. Olav så forferdet ned på hendene sine, som på egen hånd fortsatte med å dra rattet helt over til det ikke gikk lenger. Så mistet begge bakhjulene veigrepet.

«Hva i …» begynte Daniel og klappet igjen, for det som så fant sted der nede på flystripa var noe av det sykeste han noen sinne hadde sett.

Dornier-flyet stupte som en stein mot den halvpløyde flystripa fra den mørke vinterhimmelen – rett ned mot Olav i brøytebilen, som desperat prøvde å svinge unna for å unngå den uunngåelige katastrofen.

Det eneste stasjonssjefen oppnådde, var å sende den massive maskinen inn i en vill piruett av skrikende plogstål og dekkkjettinger. Den skjenet inn i den upløyde halvdelen av rullebanen i en sky av snø og is, det hele opplyst fra innsiden av tusenmeterslysene på taket av den vilt spinnende bilen, som surret rundt som strobelysene i en danseklubb. Fyren var sjanseløs.

Det var da piloten om bord i flyet gjorde et eller annet, for propellene dro seg til med et brøl som fikk nesen på flyet til å vende seg litt oppover. Det var som å se noen prøve å hoppe mens de svevde i løse lufta; nytteløst, men bare nesten, fordi det sakket ned landingen med akkurat det lille sekundet det tok flyet å bomme på, og i stedet sneie borti den spinnende brøytebilen under seg.

Halepartiet smalt ned i det høye lasteplanet bak på brøytebilen, noe som fikk nesen på flyet til å tippe nedover og slå rett ned i flystripa. Heldigvis var det ikke mer enn et par meter, og det fremre landingshjulet under flynesen var nede.

Kraften fra nedslaget fikk hele det fremre landingsunderstellet til å svikte og knekke, men det dempet sjokket mot flykroppen såpass at den fremdeles holdt seg intakt.

Uheldigvis tok halepartiet med seg noe av rotasjonskraften til den spinnende brøytebilen da flyet gled videre, og det endte opp med å spinne hjelpeløst rett fremover som en snurrebass, uten mulighet til å stoppe før det gikk tom for rullebane.

«Skikkelig Hollywood», sa Daniel fornøyd til seg selv, la fingeren tilbake på avtrekkeren og klemte av et skudd.

Nedslaget kom så hardt og plutselig at det slo pusten ut av dem alle. Det kollektive redselshylet deres døde hen, kun for å bli overdøvet av skrapende hyling fra flyets torturerte metallkropp. De klamret seg fast til armlenene mens de turbulente G-kreftene inne i kabinen prøvde å rive passasjerer og passasjerseter fra hverandre sammen med resten av maskinen.

Skarpe smell fra avrevne landingshjul og vingedeler blandet seg med hakkende brøling fra propeller som slo seg selv i stykker mot bakken, mens verdenen utenfor flyvinduene spant rundt som en vill karusell.

Et nytt, metallknusende smell slo gjennom flykroppen idet den traff enden på flyplassen. For menneskene inne i flyet føltes det som om et bergtroll hadde sparket det opp i luften igjen. Følelsen varte i bare et kort øyeblikk før de ble hamret ned i setene sine av et nytt kjempeslag. Like etter ble det slutt på alt. Sjokkert stillhet regjerte.

«Alle ut!»

De andre så uforstående bort på Brita, som allerede holdt på med å løsne på sikkerhetsbeltet sitt. Et grelt nødlys hadde skrudd seg på i kabintaket og lyste opp svarte streker av blod som rant nedover ansiktet hennes fra et kutt under hårlinjen. «Dere hørte meg», gjentok hun. «Alle ut nå!»

«Dere hørte sjefen!» ropte Merdad. «Kom igjen!»

Omtåket og mørbankede etter den knallharde krasjlandingen, begynte de å sakte å plukke seg selv opp fra flysetene. Samtlige hadde fått blødende kutt og blåmerker etter å ha blitt kastet rundt av sentrifugalkreftene inne i flyet, men på ett eller annet mirakuløst vis hadde ingen av passasjerene pådratt seg noen større skader. Det var verre for de som hadde befunnet seg lenger fremme i flyet.

«Noen, kom og hjelp meg med pilotene!» kom det fra Tim.

Førstepiloten var bevisstløs og blødde fra begge ørene, og andrepiloten hadde brukket en fot da cockpiten smalt ned i rullebanen.

Hedda løp til for å hjelpe Tim med pilotene, mens Brita og Dag dyttet og sparket på utgangsdøren for å få den opp. De tyske ingeniørene som hadde konstruert flyet, hadde vært fremsynte nok til å plassere døren rett bak vingene, i den strukturelt sterkeste delen av flykroppen, så selv om kroppen var vridd og bøyd, tok det kort tid å få den åpen. Da det var gjort, gikk de for å hjelpe Tim og Hedda med å få den bevisstløse førstepiloten ut av flyet, og hentet så selv ut den skadde andrepiloten.

Hutrende samlet de seg ute i kulda utenfor flyvraket, og forstod endelig hva som hadde skjedd under landingen. Rundt firehundre meter unna, midt ute på landingsbanen, stod en enslig brøytebil parkert med lysene på. Sporene etter det som knapt kunne kalles en kontrollert nødlanding startet bare noen meter fra brøytebilen, og endte der de stod, oppe på kanten av en slak bremsevoll av sand og grus. Vollen måtte ha blitt konstruert nettopp med tanke på å gi fly med dårlige landinger hjelp til å stoppe, forhåpentligvis med minimal skade, før de havnet ute i steinura bortenfor banen. Det siste slaget de hadde kjent gjennom flykroppen, måtte ha kommet da flyet skled over kanten på vollen for så å bråstoppe nede i en snødekt sandgrop på baksiden av den.

«Hvorfor står vi her og henger?» utbrøt Merdad til de sjokkskadde kollegaene sine. «Vi må komme oss lenger unna flyet før det eksploderer!»

«Hvor hen?» spurte Dag.

«Der borte!» Brita brukte baksiden av en ledig hånd til å tørke allerede halvfrossent blod bort fra øynene og pekte skjelvende bortover rullebanen, mot en pyramide bestående av tre små, blå brakker som lå rett nedenfor brøytebilen og starten på krasjlandingssporet etter flyet deres.

«Hva med bagasjen vår?» sa Dag.

«Dropp det», svarte Tim. «Vi må skape avstand mellom oss selv og flyet!»

«Dere er fremdeles sikre i deres sak?»

«Ja, og om vi tar feil, er det bare å hente sakene våre senere!»

De rakk knapt å komme seg hundre meter av gårde før flyet gikk i lufta med et voldsomt brak.

Det var bare flaks at flyet hadde sklidd over bremsevollen før det stoppet, for nå beskyttet vollen de flyktende politifolkene mot det verste av varmen, og brorparten av kraften fra trykkbølgen. Varmestråling fra eksplosjonen vasket likevel over dem med såpass stor kraft at de kunne kjenne bar ansiktshud snurpe seg sammen. Heten varte ikke mer enn i et lite øyeblikk før polarnatten sugde den til seg. Da kulden slo nedover dem igjen, traff den dem i mellomgulvet som et iskald sleggeslag.

«Føkk bagasjen», sa Dag og hjalp Brita med å buksere den skadde andrepiloten bort mot det som bare kunne være kontrolltårnet.

«Hva pokker?» Olav vred om tenningen igjen for å få liv i den kvalte motoren. Starteren begynte å knurre litt før den døde med et høyt smell. Flammer lyste opp himmelen bak vollen på vestenden av flyplassen. Han bare måtte komme seg bort for å hjelpe! Han prøvde igjen. Denne gangen ville ikke engang starteren sette i gang. Brøytebilen var steindød.

Han lot tusenmeterslysene stå på og hoppet ut av lastebilen for å vippe opp motorpanseret. Det var først da han så at panseret var flerret opp i flere hull. Fra innsiden. Det måtte ha blitt truffet av løsrevne deler fra flyet.

Olavs hjerne nektet blankt å la ham reflektere over hvor nærme han selv hadde vært ved å dø, og pakket den traumatiserende tanken inn i en beskyttende kald grøt av sjokk. Hva i helvete var det som hadde skjedd?

Det eneste mulige scenariet var at Dornieren allerede var i ferd med å styrte da det gikk inn for landing. Hva ellers kunne få pilotene til å velge å lande oppå ham? De måtte ha blitt tvunget til å gå inn for en øyeblikkelig nødlanding.

Olav åpnet panseret og ble møtt av et sørgelig syn. Den massive motorblokka var full av sprekker, og det rant olje og bensin over alt. Han lente seg fremover for å se om det var mulig å redde motoren. Aldri i livet. Det gikk to grove hull rett gjennom den. Hva i all verden var det som kunne gjøre så stor skade?

Det var ikke tid til å fundere over det. Det var folk borte på flystripa. Folk som trengte hjelp. Olav kunne ikke helt se hva slags folk det var, for de ble farget gule og svarte av flammene fra det brennende flyet bortenfor dem. Det han derimot kunne se, var at de bar på to skadde personer. Han slengte igjen panseret på den totalvrakede brøytebilen, og hastet til for å hjelpe.

«Hei!» Utropet kom fra en enslig mann som kom løpende mot dem fra brøytebilen.

«Kom og hjelp!» ropte Brita tilbake.

Mannen, en skjeggete gamling i en velbrukt vinterparkas, virket forståelig nok hardt preget av stundens alvor. «Olav Tharaldsen, Stasjonssjef i Ny-Ålesund», var det første han sa da han kom nærme nok til å bli hørt uten å måtte rope. Han så bort på de skadde pilotene de dro på. «Kom alle seg trygt ut av flyet?»

«Ja», svarte Dag, og nikket bakover mot Tim og Merdad som slet med å bære den hardt skadde førstepiloten mellom seg. «Hjelp de der med å bære.» Den skjeggete stasjonssjefen gav ham et kort nikk og gikk rett bort til de andre for å hjelpe til.

«Har du mulighet til å kalle opp hjelp fra sentrum?» spurte Merdad da Olav kom bort til dem.

«Føkk! Jeg glemte i farta at jeg har en radio på bilen.» Skjeggapen tenkte seg raskt om. «Det har ingenting å si. De må ha både sett og hørt eksplosjonene der nede, så hjelpen er nok allerede på vei. Vi må bare komme oss inn i kontrolltårnet der borte og vente på at den kommer.»

«Mike til Delta, kom inn, over.»

«Delta svarer.»

«Uro i leiren under kontroll. Alle er samlet i baren.»

«Vent på mitt signal, over.»

«Mottatt, avventer over.»

Daniel studerte Olav og den lille gruppen med overlevende passasjerer gjennom kikkertsiktet. Selv på seks hundre meters hold kjente han lett igjen en av dem, en uniformert soldatkvinne med svart hår og en velkjent ansiktsfasong. Hedda.

Resten var kledt i sivilt, inkludert den rødhårete kvinnen som sammen med en vagt familiær mann støttet en skadet pilotuniform i retning av det lille kontrolltårnet. Hva faen?

Han vridde løpet på VKS’ en sin slik at kikkertsiktet pekte rett mot kontrolltårnet. Det var utstyrt med antenner for å kommunisere med innkommende og utgående flytrafikk. Han plukket opp radioen sin igjen.

«Delta til Mike, kom inn over.»

«Svarer.»

«Finn noen som vet radiofrekvens til kontrolltårn over.»

«Iverksetter, avvent, over.»

Brita trakk pistolen og gjorde seg klar til å skyte opp låsen, da stasjonssjefen ropte et «Stopp!» til henne.

«Hva?»

«Døren er ulåst», svarte han.

Brita kjente på døren. Mannen hadde rett. Den var åpen. Ikke bra. «Hvorfor er den ikke låst?» spurte hun, og utvekslet et engstelig blikk med Dag, som stod og støttet opp andrepiloten bak henne. Kunne Daniel vente på dem der inne?

«Tradisjon fra isbjørntiden, fra før de døde ut», svarte Olav. «Ingen låser dørene sine her oppe.»

«OK.» Hun skjønte tegninga. Det ville ha vært kjipt å måtte stoppe opp for å fomle med husnøklene når man hadde over et halvt tonn sulten isbjørn i hælene.

Brita rev opp døren og gikk raskt inn med hevet våpen. Første etasje var delvis opplyst av tusenmeterne på brøytebilen ute på landingsstripen. Rommet var tomt. En bratt trapp til venstre for henne endte i en åpen taklem som måtte føre til den enslige brakken på toppen av brakkepyramiden. Hun klatret opp og tok en rask kikk inn i det som viste seg å være et primitivt kontrolltårn. Ikke en sjel. «Det er klart!» ropte hun ned til de andre. «Fort, inn nå, alle sammen!»

De klemte seg inn gjennom døren og lukket den bak seg så fort som råd var. Det var bare marginalt mindre kaldt inne enn ute, men i det minste var de ute av vinden.

Olav skrudde på lysene og fyrte opp en liten glødeovn mens de andre forsiktig la de to skadde pilotene ned på gulvet. «Vi trenger den der», sa Olav til Hedda, og pekte mot et oransje medisinskrin som hang på veggen. «Jeg regner med at du har trening i feltmedisin, for det har ikke jeg.»

Hedda nikket og satte i gang med å behandle de sårede pilotene.

«La meg hjelpe deg», sa Dag og gikk ned på kne ved siden av henne.

«OK, fint», sa stasjonssjefen og gredde seg gjennom skjeggbuskaset sitt med fem skjelvende fingre. «Nå som vi har fått tatt oss av det viktigste, er det vel på tide at noen forklarer meg hva i helvete det er som foregår her!»

«Norsk politi», svarte Brita. Hun legitimerte seg og kikket ned på de sårede pilotene. «Vi ble … tvunget til å foreta en rask landing.»

«Tvunget?» stønnet den skadde andrepiloten, og pekte opp på Tim. Den gærningen der kapret flyet og truet med å skyte oss om vi ikke gjorde det!»

«Sorry, ingen tid til å forklare», svarte Tim og heftet på våpenhylsteret sitt.

«Hva da?» spurte Olav.

«Vi hadde god grunn til å tro at det var skjult en bombe om bord på flyet. Som du ser, fikk vi da også rett», svarte Merdad.

«Fly har en tendens til å eksplodere av seg selv når de styrter rett ned i den jævla bakken!» ropte Olav i en skjelvende stemme, som på fryktens etterdønninger nå raskt var på vei mot sinne.

«Det der var ikke flybensin», svarte Dag nede fra gulvet. Etter styrken på eksplosjonen å dømme, snakker vi om plastiske eksplosiver. Minst. Godt egnet til å spre lik og vrakrester utover et håpløst stort område om de ble detonert i stor høyde.»

«Hva for noe?» Olav stirret vantro bort på Brita. «Det er ikke mulig for noen terrorist å smugle slikt forbi de kjemiske snifferne nede på flyplassen til Longyear-arkologien.»

«Jeg kan ikke fortelle deg noe mer», svarte Brita. «Dette er et rent politianliggende.»

«Politianliggende sier du? Da er det fint at vi allerede har noen skikkelige politifolk her på stedet! Jeg kan tenke meg at de vil være interesserte i å få et ord med i laget.»

«Hva for noe?» sa Brita. Den allerede spente stemningen i rommet brast ut i full panikk.

«Skru av det fordømte taklyset!» skrek Tim, før han selv kastet seg bort mot lysbryteren. Samtlige dukket ned og trakk våpen før det brått ble mørkt der inne.

«Hva er det nå da?» ropte Olav oppgitt. Han ble svart av taushet og lyden av skrapende vinterstøvler mot gulv mens de norske politifolkene søkte dekning under vinduskarmene. Så skrapte det ifra sambandsradioen i kontrollrommet over dem.

«Hamnerabben kontroll, kom inn over.»

«Er det den jeg tror?» hvisket Merdad stille.

«Hamnerabben kontroll, svar, over.»

«Hørtes ut som den derre Europol-fyren», sa Olav. «Han er OK, jeg kjenner’ n.»

«Arrete fyr?» spurte Brita fra under vinduet.

«Du kjenner ham?» sa Olav, lettere forvirret, og ble svart av et kollektivt «føkk!»

«Ingen vits i å gjemme seg der inne i mørket, folkens, over.»

«Å faen», hvisket Tim lavt. «Han kan se oss!»

«Spørsmål til Dag; hva er det som har kikkertsikte, og som kan skyte gjennom motorblokka på en lastebil? Plukk opp over.»

«Det er vel best å gjøre som han vil», sa Dag og reiste seg opp fra gulvet.

«We’re FUBAR!» sa Tim på bredt amerikansk, og skrudde på taklyset igjen.

«FUBAR?» spurte Brita mens hun hylstret pistolen sin.

«Fucked up beyond any recognition», Tim trakk på en skulder, og sendte et kort smilende vink til mannen som befant seg et sted der ute i mørket bortenfor brakkevinduet.

Merdad gikk bort og klappet makkeren sin på skulderen. «Se positivt på det. Daniel kunne ha skutt oss opptil flere ganger allerede, om det var det som var planen.»

«Nok snakk!» Brita klatret opp trappen til kontrolltårnet.

Dag gav fra seg et tungt sukk og fulgte etter henne. Brita hadde allerede funnet frem til lysbryteren da han kom opp gjennom luken. Han måtte blunke med øynene da hele kontrollrommet brått ble badet i et sviende hardt fluorescerende lys fra et gammelt lysstoffrør i taket. Det var ikke mye å se der oppe, men utsynet var betraktelig bedre. Store vinduer gav dem en trehundre og seksti graders panoramautsikt utover rullebanen og landskapet rundt. Bortsett fra tusenmeterslysene på den enslige brøytebilen og en svak glød fra det nær utbrente flyvraket, var det ingenting å se der ute.

«Hva tror du han venter på?» spurte Brita utålmodig.

«Han venter på at du skal snakke til ham», svarte Dag. Han gadd ikke å si det åpenbare, og det var at Daniel for øyeblikket var mer opptatt av å sikte seg inn på dem gjennom et kikkertsikte enn å mase over sambandet.

Brita plukket opp mikrofonen og trykket inn kommknappen.

«Daniel, kom inn, over.»

«Hyggelig med et uventet møte mellom gamle venner, eller hva, Brita?» spraket Daniels stemme inn over tårnfrekvensen.

«Foreløpig er gleden mer på din side», svarte Brita. Hun slapp komm-knappen og hevet et øyenbryn mot Dag. De delte den samme tanken. Daniel var ikke bare nærme nok til å se dem, men nær nok til å identifisere hvem de var.

«Ikke mer enn en halv kilometer unna», sa Dag og nikket ut mot mørket.

«Etter styrken på eksplosjonen å dømme, er ikke vennene deres glade i dere noe lenger.»

«Ja, det ser ut til at de har lyst til å slå opp med oss», svarte Brita.

«Hva sier du Dag, C-4?»

Dag gikk bort til vinduet som vendte mot rullebanen, og holdt opp en tommel mot mørket utenfor.

«Så dere har alle blitt forrådt og forsøkt drept av den store slemmer Sjefen?» Støyen på linja var ikke sterk nok til å skjule latteren i Daniels stemme.

«Redd for det.»

«Da har jeg bare en ting å si.»

«Hva da?»

«Velkommen til Svalbard!»

«Sikker?»

«Ja, og forresten – Dere spanderer drinkene.»