Linda Irene Strøm

I SKYGGEN AV ELITEN (Utdrag)

LINDA IRENE STRØM

Tidligere utgivelser:

Ekko av et begjær (2013)

Ebok-publisering: Ditt Forlag / Håkon M. Monssen

ISBN 978-82-999269-4-2

E-pub: 978-82-999269-5-9

Kindle: 978-82-999269-6-6

1. opplag 2015

Spørsmål om boken kan rettes til:

Paviljongen Forlag

Paviljongen 6

1518 Moss

Telefon: 995 17 790

E-post: paviljongenforlag@gmail.com

www.paviljongenforlag.no

Det er i strid med åndsverkloven å kopiere fra denne boken.

Kontakt forlaget dersom det er aktuelt å gjøre avtaler om kopiering av tekst.

Det er befriende å være velstående, inntil det blir for mye av det gode og man tynges ned av egen

uoversiktlig grådighet

***

Prolog

Carl-August er tre og et halvt år gammel og klarer fint å kle på seg mesteparten av klærne selv. Han tar på seg luen og fester borrelåsen under haken. Vikartanten hjelper ham på med vottene, og han løper ut. Ingen er så rask som han er når han vil være først til et lekeapparat. Utetiden er den beste tiden på dagen. Han løper mot rutsjebanen og tar tak i rekkverket som leder opp til toppen av sklia. Det føles bitende kaldt. Den sure vinden forsterker følelsen av at det er flere kuldegrader enn det som vises på termometeret. Kulden biter godt i kinnene. Bak gjerdet er det en gangvei, og gående oppover kommer det en mann han har hilst på før. Han luter seg i ryggen, har ikke hansker på, og det ser ut som om han fryser.

«Hei,» sier mannen.

«Hei,» sier Carl-August og rutsjer nedover. «Vil du også prøve?»

«Nei. Jeg er for stor. Da vil sklia gå i stykker. Hvor er bestevennen din i dag?»

«Han kommer snart,» sier Carl-August. «Jeg er førstemann.»

Han går trinnene opp til toppen av sklia en gang til. Det er glatt, så han holder seg godt fast. Mannen blir stående stille og betrakte guttungen i noen sekunder.

«Vil du komme ned til meg?»

Carl-August prater mens han sklir ned.

«Jeg får ikke lov til å bli med fremmede.»

«Men jeg er jo ikke fremmed,» sier mannen. «Vi kjenner hverandre, og dessuten skal du ikke bli med meg.»

«Nei. Det er ikke lov.»

«Greit.»

De sier ingenting mens Carl-August klatrer opp stigen til sklia en tredje gang.

«Jeg har funnet et lite dyr. Det er så lite at du nesten ikke ser det. Skal jeg vise deg?»

«Hvor er det da? Jeg ser det ikke.»

Carl-August stopper på toppen av lekeapparatet og ser forundret ned på nevene til mannen, som har formet hendene til en ball og gløtter ned i håndhulen med hodet på skakke. Carl-August blir nysgjerrig og bøyer nakken.

«Hvor er det da?»

Samtidig hører han at noen roper navnet hans.

«Hysj,» sier mannen hemmelighetsfull. «Vi må ikke vise den til de andre.»

«Hysj,» sier Carl-August og gir mannen all sin barnlige tillit.

Han rutsjer ned og går forventningsfull bort til gjerdet. Det kribler i magen av spenning. I hendene har mannen noe hvitt og loddent. Carl-August smiler og stikker ansiktet ned mot den hvite bylten i mannens håndflateåpning. I et raskt håndgrep presser mannen en hvit klut mot nesen og munnen til gutten, som umiddelbart blir slapp i kroppen og faller om. Hurtig løfter mannen guttungen over gjerdet og drar en striesekk over hodet hans. Rolig trekker han sekken etter seg langs stien mot parkeringsplassen. Der lemper han bylten inn i bilen før noen av de barnehageansatte forstår at guttungen er borte.

Del 1

Noen uker tidligere

1

«Har du lest avisen i dag, Erlend? Her står det om Marc Ona Essangui. Han kjemper med nebb og klør mot sitt lands korrupte regime. Han var her i våres, i forbindelse med Oslo Freedom Forum, for å belyse den omfattende korrupsjonen som fins i de fleste afrikanske land.»

«Jeg fikk æren av å hilse på ham,» sier Erlend. «En beundringsverdig mann. En helt vi bør trekke fram som et eksempel til etterfølgelse. Han er fra Gabon. Landet er nesten nederst på listen over mottakere av norske bistandsmidler.»

«Ja, det står her. Han kjemper mange kamper. For å bevare regnskogen, for å bekjempe korrupsjon, for å hindre at gruvevirksomheten i landet tar knekken på landets økosystem. Men det er ikke størrelsen på bistandshjelpen jeg tenker på. Det er innholdet i artikkelen. Den sier mye om den afrikanske holdningen til vestens bistandsmidler fra en troverdig kilde. Han har sikkert et nettverk av mer eller mindre pålitelige samarbeidspartnere. Skal vi ta kontakt? Invitere oss selv?»

«Vi har ikke tid på denne siden av jul. Nå står den sørøstlige delen av Afrika for tur. Men det er helt i tråd med mistanken om storsvindel. Utbetalingene til Gabon for dette året er vel allerede gjennomført?»

«Et lite øyeblikk,» sier en av Erlends økonomiske rådgivere.

Han tar fram telefonen. Erlend ser at han hever øyenbrynene over brilleinnfatningen, kniper munnen og henholdsvis nikker og rister på hodet, lener seg deretter langt tilbake og avslutter samtalen.

«For korte armer?»

«Absolutt ikke. For små bokstaver,» konstaterer han. «Den siste overføringen til Gabon er vi for sent ute med å stanse, men det er fremdeles noen av årets transaksjoner til andre land som ikke er gjennomført.»

«Kan du sette dem på hold?»

«Alle sammen?»

«Er det så mange da?»

«Nei. Det er jo sent på året. Ikke noe problem. Jeg sørger for at det legges inn en midlertidig stopp.»

Erlend blar gjennom avisen mens han lytter til sine rådgivere over morgenkaffen. Hans personlige sekretær gjennom mange år gir ham en oversikt over hva som skal skje i departementet denne dagen. Hun har understreket et møte som den nyetablerte kontrollgruppen skal avholde rundt lunsjtider, og Erlend forstår at med dette møtet kickstarter Stangeland opprydningsprosessen Erlend har planlagt for sin egen sektor.

Da Bistandsdepartementet ble underlagt Utenriksdepartementet, ble det Erlends ansvar å utforme et forslag til en overordnet strategiplan for U-hjelpsarbeidet. Dokumenthaugen vokste fra dag én, og selv om det er mye og hardt arbeid, er Erlend takknemlig for at han er blitt tildelt oppgaven med å lede et av landets mest prestisjefylte departementer. Han har tatt initiativet til å opprette en kontrollgruppe som skal avdekke uregelmessigheter i bistandsregnskapet. Bilaterale og multilaterale midler overføres i store summer til land i den tredje verden, men ikke alt er like reglementert. Gruppen han har nedsatt skal ledes av kontrolldirektør Stangeland, en høyt respektert leder som har arbeidet i den administrative ledelsen i Utenriksdepartementet i flere år.

***

Under dagens lunsjmøte reiser Stangeland seg stillferdig. Kaffekoppene er fylt, og hele kontrollgruppen har samlet seg rundt møtebordet. I kraft av sin stilling får han den hyggelige morgenpraten til å stilne på et øyeblikk. Eller kanskje det er hans spesielle personlighet og utseende som suger oppmerksomheten til seg? Stangeland er lang, tynn og usedvanlig blek. Ut fra overleppen gror en lang bart som kan stjele oppmerksomhet fra det budskapet han forsøker å formidle. Ved første møte med mannen blir de fleste oftest perplekse av hans irriterende mannlige kjennetegn. Han åpner sjelden munnen for å artikulere, så når han først innkaller til møte, er det fordi at han har noe viktig å meddele. Det er definitivt ikke for å hygge seg med sine underordnede. Han bruker noen sekunder stående for å forberede presentasjonen av dagens tekst til forsamlingen.

«Verdensbanken rapporterer at Norge er helt i toppsjiktet blant verdens rikeste land – igjen. Statistikken bygger på brutto nasjonalprodukt per innbygger. Det er kun Luxembourg som går forbi oss. At et rikt land som Norge gir av sin overflod til de fattigste av de fattige er, etter min mening, en selvfølge. Det har verken med vår giverglede eller vår samvittighet å gjøre. Når det er sagt er det også vår plikt å sørge for at bistandsmidlene blir nyttiggjort av de svakeste gruppene i mottakerlandene. Vi må sørge for at overføringene ikke filtreres gjennom så mange ledd at pengene smuldrer bort i administrasjon underveis. Utviklingshjelpen må ikke forsvinne på veien til målet. Dette er vår fremste oppgave i den prosessen som utenriksministeren har igangsatt. Denne revisjonen er høyt prioritert i sentral kontrollenhet og er blitt nevnt opptil flere ganger i media i det siste. Underlig hvordan en liten meddelelse kan blåses opp til en stor sak, allerede før vi har begynt å arbeide med forholdene. Det er viktig å dempe journalistenes mistro. Media ønsker i størst mulig grad å hausse opp stemningen for å lage salgbare forsider. Dere ser det for dere? 'Bistandsmidler forsvinner i sin helhet til administrasjon.’ ’Fete lønninger spiser opp det meste av bistandsmidlene.' Ingen andre enn undertegnede får uttale seg til media i tiden fremover. Er det forstått?»

Stangelands budskap til gruppen er klart. Synkront nikkende hoder viser gruppens konsensus.

«Det forventes selvsagt at vi gjør en grundig jobb. Alle uregelmessigheter skal på bordet. Dette kommer til å bli både utfordrende og krevende. Vi skal lete med lys og lykte, gå gjennom alt som er å oppdrive av mistenkelige transaksjoner og ikke minst i spesielle korreksjonsbilag som det er vanskelig å få innsikt i. Dere har fått tilgang til de fleste bankkonti, regnskapsprogrammer og rapporteringsfiler. IKT-avdelingen bistår dere om dere skulle støte på hindringer i arbeidet. For dere som ikke er så godt kjent holder de til i Ovalen. Vi tar oss en tur over dit i løpet av uken. Dere deles opp i grupper etter deres spesialkompetanse.»

Han tar en drikkepause, før han går over til neste punkt på agendaen. Pekefingrene og tomlene bruker han til å snurre på de tynne, voksede tuppene på den svartfargede mustasjen.

«I etterkant av dette møtet følger forhåpentligvis en gjennomgang med utenriksministeren. Vi satser på at han har anledning til å komme, selv om det er på kort varsel. Jeg forberedte meg i går kveld og ble skremt av de dårlige rutinene, eller mangel på sådanne, i dette hus. De av dere som har tid kan gjerne delta. Men det er ingen nødvendighet. Referat vil bli skrevet.»

Alle nikker bekreftende. Stangeland ser på hver og en av dem før han fortsetter på tiraden. Han antar at alle kommer til å arbeide utover ettermiddagen og stille på den forestående, men ikke bekreftede, briefingen med utenriksministeren.

«Dersom det ikke er noen som har noe å tilføye foreslår jeg at dere går til valgte gruppeledere og fordeler oppgavene mellom dere. Revisjonen skal gjennomføres på denne siden av året. Selv om det blir mye arbeid i tiden framover, vil dere også kunne gå julen i møte med mye avspasering.»

Gruppens medlemmer er blant landets mest ettertraktede økonomer og revisorer, utvalgt etter særskilte rekrutteringskriterier basert på karakterer, vandel og referanser. Noen er eksterne, andre er interne. Nå skal de finne brister i rutiner og avvik i bistandsmidlenes mange transaksjonsledd fra statskassen til utviklingsland. Stangeland frykter medieoverskriftene når de blir ferdige med arbeidet og er takknemlig for at han ikke er kommunikasjonssjef for dette byråkratiet.

2

«Hva med å tenke langsiktig?» spør Håvard Bull.

Byråden for kultur og næring står foran byrådslederen i hennes rasjonelt utformede kontor i Rådhusets første etasje. Hun har blitt beæret med den viktigste administrative stillingen i kommunen, en stilling som etter Håvards Bulls oppfatning burde beheftes med en inkluderende lederstil. Utad oppfattes hun som en handlekraftig kvinne, er høyt respektert og oser av stil og eleganse. Men Håvard føler seg tidvis hundset i hennes nærvær når hun snakker til ham i nedlatende ordelag.

«Om regnskapet skal gå i balanse er det avgjørende å ikke bruke mer enn vi har på bok. Du som er økonom forstår vel det bedre enn de fleste? Dernest må vi tenke på valget neste høst. Det er viktig å få en periode til om vi skal klare å nå våre politiske mål. Etter jul må vi jobbe for å tilfredsstille velgerne på kort sikt, slik at vi blir gjenvalgt. Slik er det i politikken Håvard, hvor mye vi enn misliker det. Langsiktighet er en luksus for dem som ikke sitter i sine stillinger på åremål. Avkastningen vår vil forhåpentligvis bli en ny periode på Rådhuset som følge av bedret kommuneøkonomi. Det forstår du vel? Vi må levere på kort sikt for å levere enda bedre på lang sikt.»

Håvard grynter. Byrådsleder Inger Sandaker får det som regel som hun vil. Men Håvard vil ikke gi seg uten protester denne gangen. Stemningen er opphetet, og ord faller som ikke tåler offentlighetens lys. Det levnes ingen tvil om hvem som bestemmer. Sandakers lange lyse hår er satt opp i en stram knute i nakken. Den røde leppestiften er hennes kjennemerke. Hun er et blikkfang enten man liker henne eller ei. Hun er som regel kledd i svart. Mon tro hvor fargerik hun kan være? tenker Håvard. Han har hørt visse rykter. Hun deler ikke en gang fragmenter fra sitt private liv med noen på jobben. Om det er hemmelig, kan det være fordi det ikke tåler dagens lys.

Han reiser seg og benytter anledningen til å skjære en grimase mens han står med ryggen mot henne. Så snur han seg igjen, fronter byrådslederen og skuer ut over Oslofjorden, gjennom venterommet i glass. Fra Rådhuset, nasjonens storstue og byens politiske og administrative sentrum, ser det like kaldt ut på fjorden som han føler seg innvendig. Et plutselig væromslag ga vinteren en tidlig oppstart i begynnelsen av helgen. Frostrøyken er tydelig fra sjøen denne morgenen. En forferdelig start på uken, tenker Håvard. Han har nytt helgen med et damebekjentskap han ikke regner med å se igjen. Hva var det hun hadde sagt da han hadde foreslått å treffes igjen? «Ingen er spennende nok for mer en én natt. En hel helg regner jeg som et langvarig forhold». Så hadde hun ledd påtatt av sin egen vittighet. Jeg kunne nok klart én natt til med henne, tenker Håvard, men så rister han av seg den tanken. Han liker også korte bekjentskaper uten forpliktelser, der ingen kan gjennomskue hans sårbarhet.

Brøytebilen, med de gjenkjennelige typene på siden, kjører med millimeters presisjon langs kaien, mens Nesoddbåten slipper av nok en ladning med forretningsfolk til CBD, byens central business district, for en ny arbeidsuke. Det telles ned til jul. Det er avtaler som skal signeres og forretningstransaksjoner som skal gjennomføres for inneværende år. Aksjemarkedet er på vei mot all-time-high, og det bør bli et godt år for hovedstadens næringsliv. Håvard håper det snart slutter å snø. Han forstår av Ingers kraftsalve at kommunens arbeidsstokk bør reduseres, og det er selvsagt han, i kraft av sin stilling, som må fronte en slik avgjørelse.

«Jeg bryr meg ikke om hvordan du gjør det, men vi må spare de millionene.»

«En slik holdning vil sette oss i et dårlig lys.»

«Det vil muligens sette deg i et dårlig lys for en periode, Håvard. Tåler du dette kjøret?»

«Jeg er absolutt med, men jeg forsøker å se saken fra en annen side også. Det er tross alt ikke fra vår side media vil vinkle en sak som dette.»

«Om du uttaler deg rett, bør media oppfatte slagkraften som ligger i et upopulært vedtak, men som på lengre sikt gir en solid bunnlinje. Det blåser på toppene. Vis nå for en gangs skyld at du er en mann som tåler å være upopulær for en stund. Kom innom før arbeidsdagens slutt, så tar vi en kort briefing, ok?»

Idet Håvard slukøret forlater kontoret griper Inger telefonen og får sin mentor på tråden.

«Katta er ute av sekken.»

Takk for hjelpen:

Berit Andersen, Cecilie Strøm, Sigrun Grøthe Larsen,

Vera Strøm og Lars Rune Debes

For gode råd: Birgitte Lange og Ulf Grønvold

For profesjonelle innspill:

Dere som av en eller annen grunn ikke kan eller vil takkes ved navn.

Dere vet selv hvem dere er.

For godt samarbeid:

Håkon M. Monssen

og

Designloftet

***

Takk til dere som har gitt konstruktive tilbakemeldinger

etter å ha lest Ekko av et begjær, den første boken i denne trilogien.

Man blir ikke bedre uten at noen våger å ta sjansen på å kritisere,

når målet er å forbedre et forfatterskap.

Linda Irene Strøm
Linda Irene Strøm er født i 1965.
«I skyggen av eliten» er hennes andre roman.
Forfatteren arbeider til daglig som økonomisjef på Nasjonalmuseet i Oslo.