DEN GAMLE MANNEN

Kriminalkomedie

Ragnar Haugen

© Copyright 2014

DEN GAMLE MANNEN

Kriminalkomedie

Ragnar Haugen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-999873-0-1 (epub)

SLIK SOM KNUT, BJØRN OG FINN OPPLEVER DENNE HISTORIEN

Kapittel 1

Følgende opplysninger er hentet fra politiets notater:

De to brødrene kom til Norge som asylsøkere. De ble sendt til et asylmottak, men derfra forsvant de meget raskt til ukjent oppholdssted. Det er nå blitt kjent at de valgte seg nye navn straks etter at de rømte fra asylmottaket. Begge har brukt etternavnet Calderon, og fornavnene har vært henholdsvis Antonio og Francisco. De har oppholdt seg åtte år ulovlig i landet. De siste seks årene har brødrene bodd hos en enslig gammel dame i en stor tomannsbolig i Larvik. Der har de delt en leilighet med en tredje mann med navnet Tor Olsen. Det er han som står som leietaker av leiligheten. Brødrene har ervervet seg store inntekter fra import og salg av ulovlige narkotiske stoffer. De har trolig drevet sin narkotikavirksomhet helt alene. For å skape en troverdig fasade rundt seg i nærmiljøet har Antonio fortalt at han ”tar oppdrag som finansrådgiver for Telenor og andre store selskaper som arbeider internasjonalt”. Francisco hevder at han ”gir råd til Røde Kors, Redd Barna og andre internasjonale hjelpeorganisasjoner vedrørende prosjekter i forskjellige utviklingsland”. Brødrene har fortalt at de ikke er norske statsborgere, og ”mottar sine honorarer i de landene der oppdragsgiverne har behov for deres hjelp og råd, og at de derfor betaler skatt i utlandet etter kompliserte regler”. Det har ikke vært mulig å finne ut hvilket land som brødrene opprinnelig kom fra. Det er også ukjent om brødrene har hatt kontakt med eventuelle slektninger i Norge eller i utlandet. De har hatt lite kontakt med mennesker i sine omgivelser.

Noen dager etter at denne politirapporten ble skrevet var tre menn samlet i Tønsberg. Den ene av dem var Knut Hansen. Han eier en stor villa. Nå satt han sammen med kameratene Finn Olsen og Bjørn Jacobsen på terrassen foran huset sitt. Det var en deilig forsommeraften, og trærne i den store hagen var fulle av blomster. På bordet foran karene sto et velfylt fat med reker, og Knut Hansens samboer Berit Nilsen var i ferd med å helle mer hvitvin i glassene deres.

”Vil dere ha noe annet å drikke også, som for eksempel te”? spurte hun.

”Ja takk, gjerne te også”! svarte Bjørn.

”Jeg misunner deg Knut”, sa Finn som for tiden bor alene. ”Jeg skulle ønske at jeg kunne bli vartet opp slik som du blir”.

”Da kommer jeg med te til dere alle sammen”, sa Berit. ”Men etterpå må dere unnskylde meg, for jeg har noe klæsvask som jeg må gjøre ferdig”.

”Hun reiser til sine foreldre på Vestlandet i morgen, og blir borte i seks uker”, forklarte Knut.

”Da blir vi tre enslige karer i de nærmeste dagene”, sa Bjørn. ”Kona mi drar til Gøteborg og blir borte i fjorten dager. Hun har meldt seg på et kurs som arrangeres der. Flere av kollegaene hennes skal også være med”.

”Da kan vel vi tre dra på fisketur en av de første dagene etter helgen”? foreslo Finn.

”Med båten din”? spurte Bjørn.

”Ja, O.K.”, svarte Finn. ”Den er sjøsatt etter vinteropplaget, og er klar til bruk”.

”Her kommer teen”, sa Berit. Hun delte ut koppene og helte i te fra kannen. ”Jeg tenkte at dere ville ha noe annet å drikke enn bare hvitvin, så teen sto klar. Nå går jeg og overlater til dere å rydde opp alt rekesølet”

”Ha en god reise til Vestlandet, hvis jeg ikke ser deg mer før du drar”, sa Bjørn.

”Takk, og jeg ønsker dere også en god sommer”, svarte Berit og gikk inn i huset.

Det ble en pause. Så sa Knut: ”Den fisketuren kan vi planlegge på søndag når vi vet litt mer om hvordan været blir. Nå vil jeg gjerne fortelle at jeg hadde en grunn for å be dere om å komme hit i kveld. Jeg har nemlig fått noen interessante opplysninger. Dere vet at jeg arbeider som finansrådgiver. Og i forbindelse med arbeidet mitt får jeg av og til kjennskap til penger som er mer eller mindre ’svarte’. Det å få ’hvitevasket’ svarte penger kan ofte være et stort problem for skattesnytere og kriminelle. Derfor hender det at noen av dem henvender seg til meg og kommer med uforsiktige spørsmål og kommentarer. Og nettopp det hendte for noen dager siden. Etterpå har jeg foretatt noen undersøkelser, og det har ført til interessante oppdagelser. Jeg vet ennå ikke om det finnes noen muligheter for å tjene noe på dette som jeg har fått vite. Men jeg grubler mye på det. Derfor har jeg bedt dere om å komme hit i kveld, for jeg ønsker å diskutere denne saken med dere. Kanskje vi i fellesskap kan bli enige om lurt”.

”Så dette er altså en sak som dreier seg om ’svarte’ penger”? spurte Bjørn.

”Ja, svært mange ’svarte’ penger”, svarte Knut. ”Faktisk et par titall millioner av dem”.

”Da dreier det seg kanskje om et stort firma i byggebransjen”? spurte Bjørn.

”Nei da. Det dreier seg om et par yngre karer som driver helt alene”, svarte Knut.

”Narkotika”? gjettet Finn.

”Akkurat. Disse gutta er svært smarte”, svarte Knut. ”De opererer alene uten å ha noen nære kontakter. De har i mange år bodd ulovlig i landet, og de har greid å etablere seg i Larvik på en måte som gjør dem relativt usynlige for myndighetene. De er sjarmerende og elegante og opptrer svært tillitvekkende overfor nærmiljøet som de imidlertid holder på trygg avstand. De importerer narkotika fra en eller flere utenlandske kilder, og de har etablert et mottakernett av narkotikahandlere over hele Østlandet og i Oslo”.

”Men disse gutta høres farlige ut. Og jeg har ingen lyst til å bli blandet inn i narkotikahandel”, sa Finn. ”Jeg er ansatt på videregående skole som lektor, og blir kanskje ikke rik av det. Men jeg har i all fall et trygt liv”.

”Og kjedelig”, svarte Knut. ”Men jeg har heller ingen planer om å overta ’forretningsvirksomheten’ til disse karene. Det som interesserer meg er alle millionene som de har samlet sammen, og som nå er blitt et problem for dem. De vet ikke hvordan de kan bruke disse pengene uten å bli oppdaget av myndighetene”.

”Et meget interessant problem”, mumlet Bjørn. ”Har du gjort deg noen tanker om hvordan vi kan hjelpe dem”?

”Du sa hvordan ’vi’ kan hjelpe dem”. avbrøt Finn. ”Betyr det at du er villig til å delta i denne saken med mer enn bare å hjelpe Knut med å gi disse mennene i Larvik gode råd”?

”Hvis noen av pengene kunne dryppe på meg, da ville jeg nok vurdere det”, svarte Bjørn.

”Hva med deg Finn”? spurte Knut. ”Du sier at du setter pris på å ha et trygt liv. Ja vel, det er forståelig. Men nå kan jeg kanskje gi deg valget mellom enten å oppleve et spennende liv i en kortere periode med muligheten for å bli rik, eller å fortsette å leve et trygt, men kjedelig liv”.

”Nå begynner det å bli klar tale”! utbrøt Bjørn. ”Knut, skal vi forstå det slik at du vurderer å hjelpe disse narkogutta på en måte som ikke er helt i deres interesse”?

”Det er korrekt forstått”, sa Knut. Og du har allerede svart at du vil vurdere om du vil være med i en slik aksjon. Men jeg stilte spørsmålet til deg Finn. Vil du også vurdere om du vil være med på å hjelpe disse narkohaiene? Altså å hjelpe dem med å bli kvitt en formue som er blitt et problem for dem”.

”Kanskje”, svarte Finn. ”Jeg skal gjerne vurdere om jeg vil være med når jeg får vite hvilke planer du har. Men jeg kan si det allerede nå at for å være med må risikoen være liten i forhold til mulig gevinst. Og jeg blir ikke med på noen form for grov kriminalitet slik som trusler om vold, narkotikahandel eller liknende”.

”Veldig bra. Da får vi fortsette med å diskutere denne saken, og se hva vi kommer frem til”, sa Knut. ”Som dere forstår har jeg allerede foretatt temmelig grundige undersøkelser om disse mennene i Larvik og deres virksomhet”.

Knut fortsatte: ”Denne saken begynte da en ung og elegant kledd mann oppsøkte meg på mitt kontor. Han fortalte at han ønsket å etablere et samarbeide med en finansrådgiver, og at en bekjent av ham hadde anbefalt ham å kontakte meg. Jeg fikk også vite navnet til denne bekjente som hadde anbefalt meg. Nå må jeg innrømme at noen av mine klienter tøyer nok lovens grenser svært langt mot den gale siden. Og den personen som hadde anbefalt meg bryr seg vel ikke engang om å tøye denne grensen. Han bare spaserer over og arbeider friskt på den gale siden. Denne personen hadde altså anbefalt meg, og han hadde utvilsomt gitt den elegante mannen som var på besøk på mitt kontor forståelsen av at jeg også er en kjeltring.

Min elegante besøkende hadde åpenbart et sterkt behov for å finne seg en finansrådgiver, og han var derfor svært ivrig etter å oppnå en avtale med meg. Han mente nok at hans tilbud om et samarbeide måtte være så fristende for meg at jeg ikke ville avslå det. Og ettersom han trodde at jeg bedriver finansrådgivning som ikke alltid er i henhold til god moral og rikets lover og regler, så var flere av hans spørsmål og uttalelser til meg temmelig uforsiktige. De var i all fall tilstrekkelig detaljerte til at jeg fikk – og ved senere undersøkelser har fått - en bra oppfatning om omfanget og arten av hans forretningsvirksomhet.

Jeg svarte ham at jeg var svært interessert i hans forslag, men at jeg ikke kunne hjelpe ham i den aller nærmeste fremtid. Jeg forklarte at årsaken til at han må vente er at jeg har så mange oppdrag at jeg ikke makter å utføre de saksbehandlingene som jeg allerede har påtatt meg på en tilfredsstillende måte. Jeg ba om å få hans fulle navn, telefonnummer, e.postadresse og postadresse slik at jeg kan kontakte ham straks jeg er klar til å hjelpe også ham. Men han ga meg bare sitt telefonnummer og sa at han het Antonio.

Selvsagt kan jeg påta meg oppdrag for Antonio, men da involverer jeg meg i alvorlig kriminalitet, og jeg kan vel ikke tjene så veldig meget på å hjelpe ham slik som han ønsker. Men han tror at han ikke har gitt meg tilstrekkelig med opplysninger til at jeg skal kunne finne frem til ham og hans virksomhet. Derfor kan jeg like risikofritt som enhver annen person velge å hjelpe ham av med noen midler på en måte som han ikke ville like.

”Kort sagt, du vil rane fyren”, sa Bjørn.

”Ja vel, det er et greit ord som beskriver det jeg mener”, sa Knut, og fortsatte: ”Hvis han etter at ranet er begått skulle ta kontakt med meg igjen for å spørre om jeg har fått tid til å hjelpe ham, da vil jeg overveie å si ja. Fordi jeg da kanskje kan følge litt med på det som han finner ut om dem som har ranet ham. Og hvis han skulle ha noen mistanker også mot meg, da vil jeg kanskje ha en mulighet til å skyve vekk de mistankene”.

”Men denne Antonio ga deg jo faktisk temmelig få opplysninger”, kommenterte Bjørn. ”Du bare antar at han sitter på mange ’løse’ kontanter”.

”Nei”, sa Knut. ”Som jeg sa kom Antonio i løpet av møtet på mitt kontor med mange spørsmål og uttalelser som da og senere har satt meg i stand til å danne meg et ganske bra bilde av hans forretningsvirksomhet og hans økonomi. Men det er riktig at Antonio gjemte seg så godt han kunne. Etter dette møtet hadde jeg jo bare fått oppgitt fornavnet hans og et telefonnummer. Og det viste seg at det telefonnummeret ikke finnes i noe tilgjengelig register.

Hvis jeg altså vil forsøke å rane Antonio, da sier det seg selv at jeg må holde meg langt unna ham slik at han ikke kan registrere meg i sin nærhet. Etter et slikt ran vil han jo sette opp en liste over dem som han kan mistenke for å ha vært med på ranet. Og da vil jeg ikke at han skal kunne tenke på meg i den forbindelse. Derfor kunne verken jeg eller noen jeg kjenner bruke det telefonnummeret som han har oppgitt for å ringe til ham for å prøve å få de opplysningene som jeg har bruk for fra ham. Han ville selvfølgelig bli mistenksom hvis vi prøvde på noe slikt. Og hvis han ikke har oppgitt dette telefonnummeret til særlig mange, da ville jo veien til meg kunne bli ubehagelig kort. Og dessuten ville et slikt forsøk høyst sannsynlig ikke føre til noen opplysninger av verdi.

Likevel var dette telefonnummeret det eneste sporet som kunne føre frem til Antonio. Jeg var nødt til å bruke det. Men altså på en slik måte at det ikke kunne vekke mistanke. Jeg kontaktet derfor Lille-Nils som er ansatt i Telenor. Han har mange kontakter, og jeg spurte om han trodde at noen av dem kunne hjelpe meg med å oppspore hvor telefonen til Antonio befant seg. Det viste seg at noen av bekjentskapene til Lille-Nils kunne hjelpe meg. Men sannelig måtte jeg betale ganske mange kontanter for den hjelpen.

Det som disse telefonekspertene gjorde var å ringe telefonnummeret til Antonio på noen bestemte tidspunkter. De oppga at de ringte fra Telenor, og brukte også andre liknende nøytrale bedrifter som påskudd for å ringe. Så peilet de inn området hvor telefonen befant seg. De foretok tre slike peilinger. To ganger peilet de inn det samme området. Nemlig et boligområde i utkanten av Larvik. Det området ble peilet inn med hjelp av telefonoppringninger som ble foretatt om morgenen og om ettermiddagen. Jeg kunne derfor være temmelig sikker på at Antonio bor der. Den tredje gangen peilet de ganske overraskende inn et område her i Tønsberg ved Ringveien. Det er et område med hovedsakelig industri, og kontorbygg. Det området ble peilet inn midt på dagen. Jeg antok derfor at Antonio bare var på besøk på det stedet.

Jeg bestemte meg for å reise til Larvik for å forsøke å finne stedet der Antonio trolig bor. Jeg dro tidlig om morgenen. Da jeg kom til Larvik, fant jeg en Rema-butikk som ligger inne i det området som jeg skulle undersøke. Butikken ligger på et hjørne mellom en liten gate og en større gate. Plassen foran butikken ligger i den lille gaten, og jeg parkerte bilen der. Jeg gikk ut av bilen, og så to gutter som kom mot meg på den andre siden av gaten. De var nok på vei til skolen. Jeg gikk over gaten og henvendte meg til guttene. ”Hei, kan dere hjelpe meg”, sa jeg. ”Jeg krasjet bilen min like her borte i gaten i går”, løy jeg. ”Det var et øyenvitne. Men den andre bilføreren stoppet meg slik at øyenvitnet gikk sin vei før jeg fikk snakket med ham. Jeg trenger å snakke med ham for han kan være vitne på at uhellet ikke var min skyld. Nå leter jeg derfor etter ham. Han ser ut som om han kommer fra syd-Europa, og er cirka 30 år gammel, har mørkt hår, er relativt liten og er velkledd i pen dress. Vet dere om en slik kar bor her i nærheten”?

”Det kan være en av de to mennene som bor hos Astrid Larsen”, sa den ene av guttene. ”De bor i det store hvite huset der borte. Det er det tredje huset herfra på høyre hånd”.

”Takk skal dere ha”, sa jeg og gikk oppover gaten mot et hvitt ganske stort eldre trehus. Da jeg kom til porten inn til innkjørselen til huset så jeg tre postkasser. Jeg kunne sees fra huset så jeg tittet bare ganske flyktig på postkassene. På den ene postkassen var det klistret en merkelapp der det var trykt to navn: Antonio Calderon og Francisco Calderon. Da forsto jeg at jeg hadde funnet frem”.

”Med jævlig flaks”, utbrøt Bjørn.

”Ja jeg var heldig”, svarte Knut, og fortsatte sin fortelling: ”Jeg stilte meg bak en hekk slik at ingen kunne se meg fra huset, og tok frem en notisbok som jeg hadde med meg. I den noterte jeg navnene Antonio og Francisco Calderon. Deretter tittet jeg inn mot innkjørselen til huset, og så at det sto to biler parkert der inne. Den ene bilen var en gammel rød Volvo stasjonsvogn, og den andre bilen var en brun-gylden ny Land Rover av typen Freelander. Jeg kunne se registreringsnumrene på begge bilene, og noterte disse numrene sammen med tilhørende type bil i notisboken. Så gikk jeg bort til postkassene igjen, mens jeg hele tiden passet på å holde ryggen vendt mot huset. Jeg fant navnene som var skrevet på de to andre postkassene, og gikk deretter nedover gaten. Da jeg var ute av syne fra huset noterte jeg også disse to navnene i notisboken, nemlig Astrid Larsen og Tor Olsen. Så krysset jeg gaten og gikk bort til bilen og satte meg inn i den.

Men fremdeles var det et par ting som jeg måtte undersøke. Jeg måtte for det første finne ut om Francisco er faren, broren eller kanskje sønnen til Antonio. Og dessuten måtte jeg å få en helt sikker bekreftelse på at jeg hadde funnet frem til den riktige Antonio. Jeg måtte altså se disse karene. Og det betydde at jeg måtte vente utenfor huset deres slik at jeg kanskje kunne få et glimt av dem, hvis de forhåpentligvis skulle gå inn eller ut av huset. Derfor startet jeg bilen og kjørte den til den ble stående på den andre siden av gaten utenfor huset. Derfra kunne jeg se innkjørselen og inngangsdørene til huset. Så satt jeg og ventet. Etter en stund syntes jeg at det ble så kjedelig at jeg hadde lyst til å gi opp hele ’rane Antonio’ prosjektet.”

”Du har sannelig lagt mye arbeide og penger i dette prosjektet ditt”! utbrøt Bjørn. ”Jeg er imponert. Du må ha god tro på at dette ransprosjektet kan føre til stor økonomisk gevinst. Men jeg må advare deg. Jeg er ikke overbevist om at jeg vil være med på et ran – uansett om utbyttet kan bli stort”.

”Jeg tror at du vil være med etter å ha hørt resten av det som jeg kan fortelle”, sa Knut og fortsatte: ”Etter at jeg hadde ventet en ganske lang stund kom det en lyshåret middelaldrende mann ut av huset. Han satte seg inn i den gamle Volvoen, rygget ut av innkjørselen til huset og kjørte av sted. Det var ganske sikkert han som heter Tor Olsen.

En liten stund etter at han hadde kjørt av sted skjedde det noe uventet. Da kom en mann gående oppover gaten. Han kom bakfra i forhold til hvordan jeg satt. Derfor så jeg ham ikke før han nesten var kommet frem til postkassene utenfor huset som jeg overvåket. Parkeringsplassen til Rema-butikken var nok blitt full. Derfor var det heldigvis blitt parkert andre biler både foran og bak min bil. Dessuten hadde jeg hele tiden passet på å være lite synlig i bilen. Mannen hadde derfor sikkert ikke oppdaget at noen satt inne i min bil. Heldigvis. Men så lett kan man altså begå en tabbe. For mannen som kom gående var ’min’ Antonio. Han gikk opp til huset og låste seg inn. Jeg fortsatte å vente, for jeg håpet også å få se Francisco. Og det gjorde jeg en liten stund etterpå. Da kom to noenlunde jevnaldrende menn ut av huset. Begge var mørkhårede, under middels høye og velkledde. Det var Antonio og åpenbart hans bror Francisco. De satte seg inn i Land Roveren, rygget ut av innkjørselen til huset og kjørte av sted.

Det var en ting som jeg ennå ikke hadde gjort, nemlig å finne adressen til huset der Antonio bor. Derfor gikk jeg ut av bilen igjen og noterte meg gatenavnet og husnummeret,

Da anså jeg mitt oppdrag i Larvik som gjennomført med et vellykket resultat. Jeg bestemte meg til å feire min suksess som detektiv med en god lunsj. Jeg mente at jeg fortjente det, og inntok en utmerket lunsj i restauranten til hotell Wassilioff ute i Stavern. Deretter bilte jeg tilbake hit til Tønsberg.

Da jeg kom hjem var det fremdeles mye igjen av dagen. Jeg satte meg derfor ned foran min vidunderlige datamaskin som kan gi svar på de fleste spørsmål. Jeg kontrollerte de navnene som jeg fant på postkassene utenfor huset som Antonio bor i. Astrid Larsen var det ene navnet, og opplysningen 1881 og skattelistene bekreftet hennes adresse. Størrelsen av formuen hennes gjør det sannsynlig at det er hun som eier huset. Det andre navnet var Tor Olsen, og også han er registrert på riktig adresse. Han har en relativt liten formue og en temmelig beskjeden inntekt. Likevel er begge de to bilene som sto utenfor huset registrert på ham. Deretter prøvde datamaskinen og jeg å finne ut noe om brødrene Calderon. Men det var ikke mulig. De er ikke registrert noe sted. Da er det vel en sikker konklusjon at de oppholder seg ulovlig i Norge, og det må de ha gjort i flere år”.

”At det går an”! utbrøt Finn. ”Å bo åpenlyst i et land år etter år uten oppholdstillatelse og uten å være registrert i Folkeregisteret eller hos skattemyndighetene. Jeg kan forstå at det kan være mulig å gjemme seg bort for myndighetene i en stor by som Oslo. Men hvordan er det mulig i et boligområde i en liten by som Larvik? I et slikt nærmiljø er da folk nysgjerrige etter å få vite litt om naboene”?

”Ikke hvis de har dem på litt avstand, vil jeg anta”, svarte Knut. ”Innkjørselen til huset der brødrene Calderon bor er skjermet av en høy hekk av tuiatrær og en garasje. Dessuten er det temmelig mye trafikk utenfor huset på grunn av Rema-butikken. Og de andre husene i gaten er også tomanns- og flermanns- boliger. Der bor det ganske sikkert mange innvandrere. Da blir nærmiljøet uoversiktlig”.

”Takk for en lang og grundig fortelling”, avbrøt Bjørn. ”Men nå begynner jeg å bli utålmodig etter å høre deg forklare hvordan du vil rane disse mennene fra Larvik. Så vidt jeg kan forstå vil det måtte bli en både vanskelig og risikabel operasjon, og også med et usikkert resultat”.

”Historien slutter ikke her”, svarte Knut. ”Jeg kunne heller ikke se hvordan et ran kunne gjennomføres da jeg ikke var kommet lenger med mine undersøkelser enn det som jeg har fortalt til dere hittil. Men dere må huske at jeg også hadde et annet område som skulle undersøkes, nemlig det som ligger her i Tønsberg. Jeg vil nå gjerne fortsette med min ’grundige’ fortelling:

Lørdagen etter at jeg hadde vært i Larvik spaserte jeg bort til det området som var blitt peilet inn av teleekspertene. Det er et tett bebygget område der de fleste husene er enten kontor-, lager- eller verkstedbygninger. Det er ingen interessante butikker i området. Hvorfor hadde Antonio besøkt dette området? Hva gjorde han her? Vel, jeg tenkte at det kunne være en god idè å prøve å finne svar på disse spørsmålene i tilfelle han skulle komme tilbake hit. Kanskje vi her kunne finne en løsning på vårt problem, nemlig hvordan vi skal kunne gjennomføre et ran av Antonio.

Jeg tenkte at hvis Antonio eller Francisco skulle komme til å avlegge dette området et nytt besøk, da kommer de trolig i bil. Jeg studerte derfor parkeringsmulighetene i området, og fant at det ikke er mange steder i den bydelen hvor besøkende kan parkere bilen sin. Det er bare en eneste parkeringsplass i området. Men der kan man til gjengjeld være relativt sikker på å finne en ledig plass – forutsatt at man er villig til å mate parkeringsautomaten med en liten formue. I hjørnet av et av husene som ligger omkring denne parkeringsplassen er det en liten kiosk. Derfra kan man se hele plassen. Jeg spurte kioskeieren om han ville gjøre meg en tjeneste. Nemlig å holde øye med om det skulle dukke opp en bestemt bil på parkeringsplassen. Jeg beskrev bilen til brødrene Calderon, og ba ham om straks å ringe til meg hvis han skulle se den bilen. Jeg lovet å betale fem hundre kroner til ham hvis han gjorde det.

Det gikk bare et par dager, så ringte han og fortalte at nå var bilen der. Da var det viktig å komme til parkeringsplassen så hurtig som mulig for å prøve å få sett hva Antonio og/ eller Francisco gjør der. Men jeg selv kunne jo ikke komme løpende. For hvis jeg støtte på Antonio, da ville han kjenne meg igjen. Og da ville jeg ikke kunne følge etter ham. Derfor hadde jeg bedt Berit om hun kunne se hva Antonio eller broren hans ville gjøre hvis de kom tilbake til denne parkeringsplassen. Hun jobber bare et par hundre meter unna plassen. Jeg hadde beskrevet Antonio og Francisco nøye for henne. Det var ikke vanskelig. For de mennene er jo lett å gjenkjenne i sine fine dresser, cirka 30 år, sydlandsk utseende, mørkt hår og relativt små og slanke. Bilen deres hadde jeg også beskrevet. Den er lett gjenkjennelig på grunn av sin størrelse og den spesielle gyllne fargen.

Straks jeg fikk oppringningen fra kioskeieren, ringte jeg derfor til Berit og ba henne om å løpe bort for å lete opp Antonio eller broren slik at hun kunne se hvor de gikk hen. Dessverre – eller i ettertid vil jeg si heldigvis – kunne ikke Berit forlate jobben med det samme. Det tok cirka 20 minutter før hun kom til parkeringsplassen. Og da var ikke bilen der. Berit var lei seg og streifet litt planløst omkring før hun bestemte seg for å returnere til jobben. Men da kom bilen kjørende tilbake! Den stanset og parkerte på parkeringsplassen. Plassen ligger i en bakke mellom to gater. Berit kunne ikke avgjøre om det var Antonio eller Francisco som kom ut av bilen. Men det var en av dem, og jeg antar at det var Antonio. Han hadde noen papirer i hånden da han forlot bilen. Berit fulgte etter ham da han gikk nedover plassen, og krysset den nederste gaten. Han svingte til venstre. Etter å ha gått et lite stykke bortover gaten kom Antonio til et hushjørne der han svingte til høyre og gikk inn i en trang gate. Det er vel riktigere å kalle denne gaten for et smalt smug. Smuget ligger bare mellom to litt større gater, og fortsetter altså ikke på den andre siden av noen av disse gatene. Det er nesten ingen trafikk gjennom smuget, og det er ingen butikker der. På hver side av smuget er det bare èn industri- eller kontorbygning. Berit fortalte at hun syntes at smuget var litt skummelt.

Da Antonio hadde gått gjennom smuget kom han til en gate som han krysset. Deretter svingte han til høyre og kom etter å ha gått noen få meter til en inngangsdør. Det er inngangsdøren til et spedisjonsfirma. Antonio gikk inn der. Etter cirka ti minutter kom han ut igjen. Da hadde han ingen papirer i hånden. Så gikk han tilbake samme veien som han hadde kommet, og satte seg inn i bilen og kjørte av sted.

Da Berit fortalte meg hva hun hadde sett slo det meg at Antonio måtte ha hentet varer i tiden fra bilen hans forlot parkeringsplassen og til den kom tilbake. Da han kom kjørende tilbake hadde han jo med seg papirer til spedisjonsfirmaet.

Dagen etterpå gikk jeg derfor en tur ned til området der Berit hadde fulgt etter Antonio. Jeg fulgte den ruten som Antonio hadde gått, og kom frem til spedisjonsfirmaets inngangsdør.. Det var tydelig at spedisjonsfirmaet har kontorer der hvor Antonio hadde gått inn i bygningen. Men bygningen er stor, så jeg antok at den også rommer spedisjonsfirmaets lager. Derfor gikk jeg rundt bygningen. Og som ventet fant jeg at baksiden av bygningen hadde store lasteramper ut mot en åpen plass. Det var blitt kveld da jeg besøkte stedet, så på den tiden av døgnet var det ingen aktivitet der. Men et par store trailere var parkert på plassen.

Med det som jeg nå visste bygget jeg meg følgende hypotese: Nemlig at Antonio først parkerte på parkeringsplassen for å gå til spedisjonsfirmaets kontor. Der ordnet han med papirer som han trenger for å få utlevert varer fra lageret. Deretter gikk han tilbake til bilen og kjørte den til baksiden av spedisjonsfirmaets bygning der lageret har inn- og utlevering av varer. Der fikk han utlevert varene sine. Så kjørte han tilbake til parkeringsplassen. Og til slutt gikk han tilbake til spedisjonsfirmaets kontor for å ordne med flere papirer eller for å betale.

Jeg mente at dette var en sannsynlig hypotese. Men jeg ønsket å få den bekreftet. Derfor gikk jeg tilbake til eieren av kiosken ved parkeringsplassen. Og etter å ha betalt ham de fem hundre kronene som jeg skyldte ham, ba jeg ham om å ringe til meg også neste gang hvis Antonios bil skulle dukke opp igjen.

Det gikk seks dager. Da ringte kioskeieren til meg igjen og fortalte at nå var bilen kommet tilbake. Da ringte jeg straks til Berit. Jeg hadde fortalt henne at hun skulle gå til baksiden av spedisjonsfirmaets bygning for å se etter Antonios bil når han hadde forlatt parkeringsplassen etter å ha stått der bare èn gang.

Denne gangen var Berit på parkeringsplassen bare et par minutter etter at jeg hadde ringt. Bilen til Antonio sto på plassen, men den var tom. Cirka fem minutter senere kom Antonio tilbake. Også denne gangen hadde han med seg noen papirer. Han satte seg inn i bilen og kjørte av sted.

Berit gikk da gjennom smuget til spedisjonsfirmaets bygning. Hun gikk rundt bygningen til baksiden, og der så hun bilen til Antonio som sto parkert ved en av lasterampene. Litt senere kom Antonio ut fra bygningen. Han bar på et par temmelig store pakker. Dem la han inn i bagasjerommet på bilen sin. Etterpå gikk Antonio inn i bygningen flere ganger og hentet ut liknende pakker. Til slutt kom Antonio ut av bygningen bare med noen papirer i hånden. Da satte han seg inn i bilen, startet den og kjørte ut av spedisjonsfirmaets område. Berit fortalte at det var temmelig trangt for bilene der inne, så hun kunne godt forstå at Antonio ikke fikk lov til å parkere der i en lenge tid.

Berit gikk deretter tilbake til parkeringsplassen, og der sto som ventet bilen til Antonio. Også denne gangen gikk det cirka ti minutter før Antonio kom tilbake til parkeringsplassen og satte seg inn i bilen og kjørte av sted”.

”Jeg syns at det spedisjonsfirmaet har en temmelig komplisert prosedyre for kundene sine”, kommenterte Finn.

”Nei. Det er vel bare Antonio som har fått i stand denne spesielle prosedyren for seg selv, svarte Knut. ”Det er nok sjelden at kundene kommer og henter små varepartier hos spedisjonsfirmaet. Lagerområdet til et spedisjonsfirma er normalt et omlastingssted der varer som er hentet fra et distrikt omlastes på nye biler som bringer lasten til mottagere i andre distrikter eller kanskje til andre land. De fleste varepartiene er store, slik at de bringes direkte til kundenes varemottak. En helt annen ting som du skal huske på, er at når et spedisjonsfirma besørger en varetransport, da følger det med mye papirer. Du må også huske at hvis varene passerer grensen, da skal de også tollklareres. Vi er ikke med i EU, og da er all varehandel med Europa mye vanskeligere enn den burde ha vært.”

”Nå har du vel fortalt oss alt som du har funnet ut om Antonio og broren hans” avbrøt Bjørn, og fortsatte: ”Vi vet altså nå ganske mye om disse brødrene. Men jeg kan ikke forstå at vi vet nok til å kunne lage en grundig plan for hvordan vi skal rane dem”.

”Jo, vi har faktisk nok kunnskaper til å kunne gjøre det”, svarte Knut. ”Basert på det som vi vet skal vi kunne planlegge et ran som temmelig risikofritt og med stor sannsynlighet vil lykkes, uten at det vil bli nødvendig å utøve noen form for brutal vold”

.Knut fortsatte: ”Jeg gir dere en liten stund til å tenke dere om. Før vi fortsetter med å diskutere denne saken, vil jeg nå rydde bort avfallet etter rekene. Jeg håper at rekene smakte?”

”Ja, både de, vinen og teen”, svarte Finn. ”Tusen takk”.

”Det begynner å bli kaldt. Skal vi sette oss inn i stuen”? spurte Knut, og fortsatte: ”Vi kan finne frem litt frukt og noe å drikke der inne”

Alle tre kameratene reiste seg, og de ruslet inn i stuen. Der satte Finn og Bjørn seg ned i dype stoler ved et salongbord. Knut gikk ut på kjøkkenet, og kom straks tilbake bærende på et fat der han hadde plassert asjetter, glass og en karaffel med saft. Så hentet han en bolle med frukt fra buffeen.

”Det er ikke kaldere enn at jeg lar døren til terrassen stå åpen”, sa Knut og satte seg godt tilrette i den myke sofaen. ”Ja, nå har dere fått et par minutter til å tenke dere om”, sa han. Han henvendte seg til Bjørn og spurte: ”Har du funnet ut hvordan du ville rane Antonio og broren”?

”Nei”, svarte Bjørn.

Knut henvendte seg til Finn og spurte: ”Hva med deg da”?

”Nei. Jeg kan ikke se at de opplysningene som du har kommet med kan være til hjelp for oss. Jeg er fremdeles meget skeptisk til å skulle rane disse brødrene. Hvorfor velger du ikke istedenfor kioskeieren på parkeringsplassen Han har da i det minste dagens inntekt med seg i lommen når han går hjem om kvelden”?

”Ville du være med på et slikt ran av kioskeieren”, spurte Knut.

”Selvsagt ikke”, svarte Finn, og fortsatte: ”Nå syns jeg at vi har sunket ned på et farlig lavt nivå. Vi er da ikke en gjeng primitive kriminelle”?

”Vel. Å rane brødrene Calderon er vel også en kriminell handling,” kommenterte Knut, og fortsatte: ”Men nå skal jeg fortelle dere hvordan jeg mener at vi må gå frem hvis vi skal rane disse brødrene. Etter at jeg har forklart min plan for dere, da kan dere bestemme om dere vil være med på dette ranet som ’primitive kriminelle’ eller om dere ønsker å ikke være med og således forbli lovlydige – og fattige.

”O.K. Bra. Vi skal bestemme oss om vi vil være med når du har fortalt oss om din plan”, lovet Bjørn.

”Greit”, sa Knut og begynte sin fortelling: ”Vi vet at Antonio besøker Tønsberg regelmessig for å hente noen pakker, og at han da følger en bestemt rutine. Denne rutinen består i at han først leverer og henter papirer hos et spedisjonsfirma, og at han deretter kjører til spedisjonsfirmaets vareutlevering og henter noen pakker der, og at han til slutt kjører tilbake til parkeringsplassen for så igjen å gå til spedisjonsfirmaet med noen papirer. Vi vet at det tar cirka 40 minutter fra Antonios ankomst til parkeringsplassen for første gang frem til at han returnerer fra spedisjonsfirmaet for andre gang for å gå tilbake til bilen sin. Han går da gjennom en trang gate med svært lite trafikk. Men det er lov å kjøre bil gjennom den gaten. Jeg foreslår at vi ’plukker opp’ Antonio i den gaten og bringer ham til huset mitt. Vi har jo dette huset helt for oss selv. Og vi kan anbringe Antonio i relativt behagelige omgivelser i kjellerstuen. Kjellervinduene kan vi for anledningen lukke med lemmer som vi skrur solid fast i vinduskarmene.

En av oss henter Antonios bil og kjører den til min garasje. De pakkene som Antonio hentet fra spedisjonsfirmaet ligger i bilen hans, og er da i vår besittelse.

Jeg ønsker at dere ikke skal misforstå noe her, og vil derfor straks nevne at Antonio skal ikke på noe tidspunkt bli utsatt for vold. Tvert imot må vi hele tiden behandle ham på en så god måte at han i ettertid vil huske oppholdet her hos oss som en fysisk behagelig opplevelse”

”Men kanskje ikke som en psykisk behagelig opplevelse”? spurte Bjørn.

”Nei, det er aldri psykisk behagelig å bli spurt om ufrivillig å overlate en formue til andre”, svarte Knut.

”Men hvordan har du tenkt å få ham til å gå med på å overlate sin formue til deg uten å tvinge ham”? spurte Bjørn.

”Tvang kan skje på så mange måter”, svarte Knut. ”For eksempel på despotenes primitive måte med tortur og trusler om det. Men også med å bruke frykt. Se for eksempel på hvordan enkelte presteskap kan tvinge sine troende til å begrense det som ville vært fri og naturlig livsutfoldelse for dem ved å påstå at de ellers faller i unåde hos Gud. Det er ikke til å tro hva enkelte presteskap kan få sin troende menighet til å være med på. For eksempel å gå med upraktiske og ubehagelige klær. Eller å kaste bort tid for stadig å delta i helt unødvendige ritualer. Og enda verre: Noen prester kan få menigheten sin til å blindt fordømme og kanskje til og med forfølge andre med annerledes meninger, legninger og kultur. Og alt dette med meget mer ved å bruke tvang med Gudsfrykt som middel.

Men vi skal ikke være så brutale. Vi skal ikke bruke vold, og heller ikke irrasjonell frykt av den typen som enkelte prester bruker som tvangsmiddel. Hos oss skal Antonio få velge fritt mellom to alternativer. Det er egentlig et forretningstilbud vi gir ham. Vi tilbyr å selge til ham en vare som koster seks millioner kroner. Og varen er at vi ikke skal gjøre de norske myndighetene oppmerksomme på at brødrene Calderon eksisterer.

Jeg er helt overbevist om at Antonio ikke et øyeblikk vil være i tvil om at han vil velge å betale de seks millionene for den varen som vi tilbyr ham. Varen som han da kjøper er nemlig verdt mye mer, så han får et billig kjøp. Og det håper jeg at han vil være takknemlig for.

Men la meg heller kalle denne varen for en pakke. Og pakken består av tre saker:

Den kanskje minst viktige saken er at Antonio og Francisco har oppholdt seg ulovlig i Norge i mange år. Jeg vet ikke hvilke konsekvenser det vil få for brødrene om dette blir rapportert til myndighetene. Men vi vil ikke gi myndighetene noen slik rapport hvis brødrene betaler for den varen som vi tilbyr dem, og dermed slipper de altså å tenke på denne saken.

En langt viktigere sak for brødrene er nok alle pengene som de har samlet sammen. Jeg har tidligere nevnt at det sannsynligvis dreier seg om et par titalls millioner. Så mange penger gir brødrene noen problemer: Nemlig for det første hvordan pengene kan ’hvitevaskes’. Når jeg setter vår pris til 6 millioner så er det fordi jeg antar at brødrene har omtrent så mange penger liggende ’uvasket’ i kontanter. Og for det andre hvordan de skal plassere alle pengene sine på en trygg måte. Slik som pengene er plassert i dag er det nok sannsynlig at myndighetene ville kunne grave frem hele formuen til brødrene hvis de skulle begynne å foreta undersøkelser. Dermed kan altså Antonio og broren tape mer enn bare 6 millioner hvis de er så ukloke at de ikke betaler oss i henhold til vårt tilbud.

Og til slutt så er det selvfølgelig en tredje sak som heller ikke er uvesentlig. Nemlig at brødrene Calderons narkotikahandel er alvorlig kriminalitet som kan gi dem meget lange fengselsstraffer hvis myndighetene får greie på det”.

”Men av disse tre sakene så er det vel bare den første som kan bekymre Antonio. Og den er neppe verdt 6 millioner kroner. Du kan jo ikke bevise at han driver med narkotikahandel, og dermed behøver ikke Antonio å bekymre seg for at myndighetene skal begynne å grave i hans saker”, kommenterte Bjørn

”Der røper du at du ikke er noen god detektiv”, svarte Knut. ”For de undersøkelsene som jeg har fortalt deg om har nemlig vist at vi har et trumfkort. Tenk deg om så kanskje du forstår hvor vi finner dette trumfkortet.

”Og det trumfkortet er altså bevis for at Antonio og broren driver med narkotikahandel”? spurte Finn, og fortsatte: ”Nei jeg kan ikke se at det som du har funnet ut fra disse undersøkelsene gjør det mulig for oss å skaffe bevis for at Antonio har noen befatning med narkotika”.

”Ja, du har forstått det riktig. Det som jeg kaller vårt trumfkort er et uomtvistelig bevis for at Antonio driver med narkotika. Bjørn, kan du se hvor vi finner en mulighet til å skaffe bevis for at Antonio driver med narkotika”? spurte Knut henvendt til Bjørn.

”Det må jo ha noe å gjøre med de pakkene som han henter på spedisjonsfirmaet”, svarte Bjørn. ”Vi er vel så godt som helt sikre på at det gjemmer seg narkotika i de pakkene. Men hvordan skal du kunne knytte de pakkene til Antonio? Han kan jo bare påstå at han aldri har sett dem”

”Ja, du har halvveis gjettet hvordan vi kan bevise at Antonio driver med narkotika”, sa Knut. ”Men jo da. Vi kan knytte de pakkene til Antonio. Han setter sine fingeravtrykk på pakkene når han bærer dem ut til bilen sin. Det holder kanskje ikke som et fullstendig bevis. Men Antonio bærer jo også de papirene som følger med pakkeforsendelsene i hånden sin, og da setter han sine fingeravtrykk også på dem. De papirene er knyttet til pakkene. Og mange av de papirene befinner seg på spedisjonsfirmaets kontor. Etter at vi har ’plukket opp’ Antonio og hentet bilen hans, da har vi i vår besittelse både pakker med narkotika – og tilhørende papirer – som har fingeravtrykk og navn, etc. som beviselig tilhører Antonio”.

”Greit”, sa Bjørn. ”Da forstår jeg det slik at du vil avlegge et besøk hos Antonio straks når han er innlosjert i din kjellerstue. Der vil du rolig legge ditt forretningstilbud frem for ham. Og han vil straks innse hvor gunstig tilbudet ditt er for ham. Og han vil derfor takke ja til tilbudet”.

”Ja, noe slikt”, sa Knut. ”Han vil få en tidsfrist og en mobiltelefon. Da kan han instruere Francisco om å fremskaffe pengene og å avlevere dem på et praktisk overleveringssted.

Når det er gjort kjører vi Antonios bil med Antonio som passasjer til et avsidesliggende sted. Derfra returnerer vi i egen bil, og varsler Francisco om hvor han kan hente broren”.

”Men vi må jo bruke vold når vi ’plukker opp’ Antonio i det trange smuget”? spurte Finn.

”Vi er tre kraftige karer og han er liten og tynn. Det er fort gjort å føre hendene hans bak på ryggen hans der vi fester dem sammen med håndjern. Vi bruker ranshetter over våre egne hoder, og vi skynder oss å trekke en hette over hodet hans også slik at han ikke kan se omkring seg. Etter mindre enn to minutter vil han være inne i bilen til Finn”.

”I min bil”! utbrøt Finn. ”Hvorfor det”?

”Fordi den har sotete vinduer i bakrutene. Vi ønsker ikke at noen skal se oss der inne i bilen med hetter over hodene mens vi kjører hjem med Antonio som gjest i baksetet”, sa Knut. ”Og dermed er faktisk planen for ranet klar. Vi kan gå i gang med å anskaffe oss noe utstyr som vi vil trenge, planlegge noen resterende detaljer, og gjøre kjellerstuen klar for besøk. Nå kommer vi altså til det avgjørende spørsmålet: Finn, vil du være med”?

”Det overlater jeg til Bjørn å bestemme. Hvis han blir med, da blir jeg også med”, svarte Finn.

”Det er altså jeg som skal foreta det avgjørende valget”, sa Bjørn. ”Men Finn. Har du husket på at vi ikke bare blir med på et ran. Vi blir også med på en annen forbrytelse. Vi godtar nemlig også det som Knut kaller et forretningstilbud til Antonio. Vi selger en ’vare’ som betyr at vi unnlater å sørge for at det blir gjort en slutt på et avskyelig salg av narkotika”.

”Narkotikaselgerne har sine ’territorier’. Hvis en narkotikaselger forsvinner, da overtas hans ’territorium’ straks av andre”, sa Knut. ”Hvis myndighetene ønsker å bekjempe narkotikahandelen, da kan det bare gjøres på én måte. Nemlig ved å gi de narkomane gratis narkotika. Da vil ingen tjene på narkotikahandelen, og den vil derfor bli borte. Da vil presset på potensielle nye narkotikabrukere også bli mindre sterkt, slik at det etter en tid vil bli færre narkomane. Men myndighetene vil aldri gå med på en slik ordning. Dertil er kreftene som ønsker at det store kriminelle narkotikamarkedet skal bestå altfor sterke. Vold, innbrudd og tyverier er jo veldig ofte begått av narkomane i desperat jakt etter penger som de trenger for å kunne kjøpe narkotika. Derfor ville kriminaliteten i samfunnet bli sterkt redusert hvis den kriminelle narkotikahandelen forsvant. Men det ønsker selvsagt ikke advokatene, for da får de alt for lite å gjøre og mister inntekter”.

”Ja, ja. Det der kan man vel kanskje kalle en ’konspirasjonsteori’ eller noe liknende”, sa Bjørn og fortsatte smilende: ”Advokater er noen mistenkelige typer, hva”?

”Fra spøk til alvor”, sa Bjørn. ”Jeg håper at vi ikke blir lurt med på noe som vi vil angre. Men ja vel da. Finn og jeg blir med. Men vi trekker oss ut av dette igjen hvis det skulle vise seg at denne aksjonen blir vanskeligere, mer risikabel eller mer voldelig enn det som vi nå antar”.

”Utmerket. Da er vi alle tre enige om å være med på et ’vennligsinnet’ ran av brødrene Calderon”, sa Knut. ”Jeg foreslår at vi bruker resten av denne uken og neste uke til nøye planlegging. Vi må også gjøre kjellerstuen klar til å ta imot Antonio. Og vi må skaffe tilveie en del utstyr som vi vil trenge.

Etter min mening behøver vi nå noen dager til å tenke nøye gjennom denne saken. Vi kan godt ta den fisketuren i neste uke. Da kan vi diskutere alle detaljene i rolige omgivelser der ute på sjøen. Bjørn, du som er bygningsingeniør må være mannen som snekrer lemmene foran kjellervinduene. Kanskje dørene der nede også bør forsterkes. Kan ikke du komme tilbake hit i morgen for å finne ut hva som må gjøres i kjelleren min”?

”Greit. jeg kommer straks jeg er ferdig på jobben”, svarte Bjørn. ”Serverer du middag”?

”Ja. det passer bra”, sa Knut. ”Jeg har en pakke med vaktler i kjøleskapet. Hva sier du til vaktler i viltsaus med en god rødvin til”?

”Jeg vet ikke engang hva vaktler er for noe. Men det høres godt ut”, svarte Bjørn.

”Vaktler er små fugler liknende ryper”, svarte Knut. ”De er meget populære i andre land. De legger ganske store egg som påstås å være sunne å spise. Vaktel-egg er også populære, og det blir spist meget av dem i mange land.”

”Hva med det utstyret som vi kommer til å trenge til ranet. Hvem skal ordne med det”? spurte Bjørn.

”Det skal jeg forsøke å skaffe tilveie”, svarte Knut. ”Jeg misliker å være snau på noe. Derfor skal jeg sørge for at vi har minst to sett av alt det som vi vil trenge. I tilfelle noe skulle bli mistet eller skulle gå i stykker, da ville det jo være ille hvis vi ikke hadde reserver”

Etter en liten pause sa Finn: ”Vi har hatt en meget tankevekkende samtale her i kveld. Men nå er det blitt sent, og mine elever på skolen venter meg til første time i morgen. Så nå vil jeg gå hjem for å legge meg. Vi ringer til hverandre på søndag for å planlegge fisketuren vår. Så takk for meg”.

Finn reiste seg, og det gjorde Bjørn også.

”Jeg kommer altså tilbake i morgen til middag. Da skal det bli spennende å smake de fuglene dine”, sa Bjørn.

Knut fulgte kameratene sine til døren. Han så at de satte seg inn i bilene sine, og at de kjørte av sted.

”Puh”, mumlet Knut til seg selv. ”De sa seg villig til å være med. Jeg hadde faktisk ikke ventet det. Jeg må være god til å overtale folk”!

Den første tirsdagen etter at Knut hadde hatt kameratene sine i reke-selskap hjemme hos seg, hadde de tre mennene en ny sammenkomst. Denne gangen møtte de frem på brygga der Finn har forankret båten sin. Det var tidlig ettermiddag da de kom til kaia. Solen sto høyt på en skyfri himmel, og det var helt vindstille. Det var et ideelt vær for en sjøtur i båten til Finn som er en åpen snekke.

Finn gikk først om bord i båten. Han hadde med seg en stor termobag og fiskeutstyr. De andre to kom etter med sine fiskegreier. De gikk straks i gang med å få båten løs, og Finn startet motoren. Da de var kommet i orden, sa Finn: ”Så vidt jeg vet har ingen av oss spist middag. Derfor har jeg tatt med meg noen flasker øl, og tre nygrillede halve kyllinger som jeg kjøpte på ICA. De er nok varme enda. Vi må spise dem straks når vi har kommet et stykke ut på vannet. Jeg har også med meg varm kaffe på termos og kaker som vi kan ta senere”.

Det ble ikke sagt noe på en lang stund. Mennene satt og nøt utsikten fra båten. På stranden inne ved land var det noen barn som badet. Men det var tidlig på sommeren så vannet i sjøen var nok kaldt ennå. Barna løp da også raskt opp på land igjen med frydefulle skrik.

”Skal vi stoppe her, og spise”? spurte Finn, og fortsatte: ”Du Bjørn. Hvordan smakte de vaktlene som du fikk hos Knut”?

”Utmerket. Det er merkelig at vi ikke kan få kjøpt slike fugler i Norge”.

”Det kan du i enkelte butikker”, kommenterte Knut. ”De vaktlene som du spiste var kjøpt i en butikk i Oslo”.

Finn monterte et foldebord mellom setene der de satt. Deretter pakket han ut middagsmaten som han hadde brakt med seg. De ordnet maten på bordet og begynte å spise.

”Og har det skjedd noe i kjelleren din”? spurte Finn henvendt til Knut. ”Har dere laget et skikkelig fangehull til Antonio”?

”Ja”, svarte Knut. ”Vi satte faktisk i stand to ’fangehull’. Vi fant at kjellerstuen kanskje ikke er det sikreste stedet å oppbevare Antonio. Og så ønsket jeg at det skulle være to rom som Antonio kan være i. Det er vel en følge av min mani for å ha et alternativ i reserve i tilfelle noe skulle gå galt. Bjørn kjøpte materialene og foretok snekringen i går. Og på søndag og i går var Bjørn og jeg sammen om å rydde opp i begge de to rommene”.

”Hva med det utstyret som vi vil trenge for å kunne gjennomføre vår operasjon”? spurte Finn. ”Knut, du lovet å skaffe de tingene tilveie. Har du greid det”?

”Ja”, sa Knut. ”Jeg visste hvor jeg skulle få tak i to stk håndjern. Så det var lett. Det var faktisk vanskeligere å finne en mobiltelefon som vi kan bruke. Antonio skal jo ringe til broren for å be ham om å levere penger. Men da ønsker jeg ikke at han skal bruke sin egen telefon. Vi har jo allerede ved tidligere anledninger greid å peile inn steder hvor den telefonen har vært brukt. Og selvfølgelig kan vi heller ikke bruke våre egne mobiltelefoner. Derfor måtte jeg kjøpe en ny billig mobiltelefon og bruke falskt navn. Men jeg er ingen ekspert på mobiltelefoner og mistenker disse apparatene for å skjule mange hemmeligheter og muligheter. Derfor følte jeg at jeg for sikkerhets skyld burde gjøre det enda litt mer komplisert å kunne lokalisere den som bruker telefonen. Jeg fant ut at jeg ville kjøpe telefonen i Sverige. Dermed blir det et utenlandsnummer som ringer til Francisco selv om vi ringer her fra Tønsberg. Derfor reiste jeg på fredag til Strømstad med Sandefjordfergen og kjøpte to telefoner der – under falskt navn. Den ene av disse to telefonene er altså til Antonio. Den andre telefonen skal vi bruke når vi skal dirigere Francisco til det stedet der han skal overlevere ranspengene. Da vil Francisco også ha behov for en GPS mottaker. Derfor kjøpte jeg også en slik til ham i Sverige. Jeg skal senere forklare når og hvordan vi skal overlevere den til Francisco”.

”Jeg går altså stadig ut fra at det er Antonio og ikke Francisco som kommer og henter varer her i Tønsberg”, sa Knut og fortsatte: ”Jeg må også fortelle om hvordan jeg har greid å skaffe tilveie ranshetter og en hette til å tre over hodet til Antonio. I skapet mitt har jeg hengende mange lange bukser. Den øverste delen av benene til disse buksene er så vide at man kan stikke hodet inn i dem. Jeg tok frem noen av disse buksene som ikke var de aller nyeste, fineste og dyreste, og klippet benene av dem. Så tok jeg frem symaskinen til Berit. Jeg trakk de avklippede buksebenene over hodet mitt, og markerte der hvor vidden passet. Så klippet og sydde jeg til jeg hadde seks par ranshetter og to hetter for Antonio. Ranshettene har åpninger for øynene og munnen. Dere skal få prøve disse hettene slik at vi ikke får problemer i tilfelle dere skulle være for ’tjukke i hue’ til å få dem tredd ned over hodet. Hetten for Antonio har en slisse på hver side for lufttilførsel, men de er egentlig unødvendige. For det kommer nok luft inn i hetten nedenfra.

Antonio trenger å kunne komme på toalettet under sitt opphold hos oss, og han skal ha flere måltider med mat - uten kniv og gaffel. Dette er detaljer som Bjørn og jeg tenkte igjennom i går. Vi anser de problemene som løst på en helt trygg måte. Jeg har jo toalett i kjelleren i tilknytning til kjellerstuen der Antonio skal oppholde seg.”

”Og dermed skulle altså alt være klappet og klart”? Spurte Bjørn.

”Nei ikke helt”, svarte Knut. ”Når vi kommer tilbake i land, da foreslår jeg at vi drar til huset mitt. Vi trenger nemlig å øve oss på hvordan vi skal ’plukke opp’ Antonio. Vi må ha hver vår oppgave, og den må vi kunne godt. Det bør ikke ta mer enn ett minutt å få Antonio inn i bilen vår, med hendene i håndjern og med hette over hodet. Og vi skal også prøve ranshettene. Vi må være sikre på at de passer”.

”Så vidt som jeg kan se er planleggingen av dette ranet utført ganske profesjonelt. Det er Knut som skal ha æren for det. Skal vi da på resten av denne båtturen kose oss med god mat, og konsentrere oss om fisket”? spurte Bjørn.

”Det er en ørliten detalj som vi ikke har tenkt på”, sa Finn. ”Deling”.

”Av pengene”? spurte Knut.

”Jeg er ikke grådig”, svarte Finn. Men jeg liker orden. Og det ville kanskje være klokt av oss å gjøre en ordentlig avtale på dette tidspunktet.

”Jeg har hele tiden tatt det som en selvfølge at vi deler i tre like deler”, sa Knut. Er dere ikke enige i det”?

De to andre nikket.

Klokken ni om kvelden kom båten til Finn med de tre kameratene om bord tilbake til brygga der båten skulle fortøyes. Karene gikk i land, og de satte seg inn i hver sin bil og kjørte til huset til Knut.

”Nå må vi øve oss på hvordan vi skal ’ plukke opp’ Antonio”, sa Knut. ”Vi øver oss med bilen til Finn siden det er den som skal brukes under ranet”,

”Vi burde hatt en fjerde person å øve oss på”, sa Bjørn. ”En som kunne være Antonio på liksom”.

”Vel, det har vi ikke”, svarte Knut, og fortsatte: Vi skal ha hver vår oppgave. Jeg er den største og kanskje den sterkeste av oss, så jeg velger å være den som setter håndjernene på Antonio. Du Finn er selvfølgelig den som kjører din egen bil. Men akkurat under pågripelsen da må du også komme ut av bilen og hjelpe oss. Din oppgave er å trekke hetten over hodet på Antonio, og du må også ransake lommene hans. Hvis han skulle ha noen form for våpen på seg, da må du ta dem fra ham. Dessuten må du ta fra ham mobiltelefonen og bilnøklene hans. Og så må du hjelpe oss med å få ham hurtig og uskadet inn i bilen”.

”Apropos skader”, sa Bjørn. Hva om Antonio er bevæpnet”?

”Han skal ikke få tid til å gripe etter noe sånt før Finn tar eventuelle våpen fra ham”, sa Knut. ”Vi kan ikke beskytte oss mot skytevåpen. Men for sikkerhets skyld skal vi beskytte armene våre i tilfelle han likevel greier å få tak i en kniv. Viktigere er det at vi beskytter leggene og skrittet mot spark”.

”Hvordan skal vi sitte i bilen”? spurte Bjørn.

”Du sitter i passasjersetet foran, og jeg sitter bak”, sa Knut. ”Antonio blir plassert ved siden av meg. Det er veldig viktig at vi kan komme raskt både ut av og inn av bilen. La oss nå øve oss. Finn du må nå være Antonio på liksom, og du kommer gående bakfra i forhold til hvordan vi sitter i bilen. Vi må finne hva som er det helt nøyaktige tidspunktet da vi skal storme ut av bilen. Antonio må ikke få anledning til å kunne løpe fra oss. Og så må vi finne ut nøyaktig hvordan vi skal gripe Antonio, sette håndjernene rundt håndleddene hans, ransake ham, og skyve ham inn i bilen”.

Knut, Bjørn og Finn brukte nesten to timer på å øve seg på å ’plukke opp’ Antonio.

Til slutt sa Bjørn: ”Nå tror jeg at vi vet hvordan vi skal gjøre dette. Det er blitt sent. Fremdeles gjenstår det saker som vi ikke har blitt enige om. Hvem skal hente Antonios bil på parkeringsplassen? Hvordan skal vi beskytte armer og ben mot knivstikk og spark? Og når skal ranet foretas”?

”Når Antonio er inne i bilen, da skal jeg ransake ham en gang til”, sa Knut. ”Nøklene til bilen hans gir vi til deg Bjørn. Du må ta av deg ranshetten, og gå ned og hente bilen hans. Deretter kjører du den hjem til meg, der vi parkerer den inne i min garasje.

Vi trenger utstyr for å kunne lage fornuftig beskyttelse av armer, ben og skrittet. Jeg skal få tak i slikt utstyr i løpet av morgendagen. Men vi må nok komme sammen igjen for å prøve disse beskyttelsesanordningene og for å bli enige om hvordan vi skal bruke dem. Kan dere komme hit til meg igjen i morgen ettermiddag klokken seks”?

Bjørn og Finn nikket.

”Men jeg spurte om når ranet skal skje”, sa Bjørn. ”Det er faktisk et svært viktig spørsmål. Husk at både Finn og jeg er kommunalt ansatte i faste jobber med fast arbeidstid. Vi kan ikke forlate arbeidsplassen når som helst”.

”Jeg vet det”, svarte Knut. ”Jeg er faktisk også en hardt arbeidende mann med mange arbeidsoppdrag som har tidsfrister. Men gjennomføringen av dette ranet tar ikke lang tid. Dere må kunne greie å finne på en unnskyldning for å forlate jobben i et par timer. Du kan for eksempel si at en nabo ringte og sa at det så ut som om noen prøvde å bryte seg inn i huset ditt. Da du kom hjem holdt en åpenbart ruset person på med å herje med inngangsdøren din. Han rev i håndtaket og sparket i døren. Han ville inn. Du prøvde å få ham ut på gaten igjen. Men greide ikke det. Du ringte til politiet. Men de hadde ikke mulighet for å komme bare for å flytte på en ruset person. Og du ville ikke forlate eiendommen før mannen hadde forsvunnet igjen. Du var redd for hva han kunne finne på å gjøre av gale ting”.

”Du har god fantasi”, sa Finn. ”O.K. Det er kanskje en tilfredsstillende forklaring for å forlate en skoleklasse midt i undervisningstimen”.

”Vi må foreta ranet i neste uke forutsatt at Antonio dukker opp. Hvilket han forhåpentligvis gjør”, sa Knut. ”Vi kjenner til tidspunktene for de tre gangene da Antonio har kommet til parkeringsplassen. Jeg skal undersøke om han kom på bestemte dager eller på et bestemt tidspunkt av dagen. I morgen skal dere få vite om vi kanskje kan forutsi når Antonio dukker opp igjen”.

”Greit da møtes vi igjen hos deg i morgen ettermiddag klokken seks”, sa Bjørn. ”Da må vi gjøre ferdig all planleggingen. Nå vil jeg dra hjem”.

”Ja takk for i kveld”, sa Finn. ”Nå begynner det å bli kaldt her ute”.

Knut gikk inn i huset, og Bjørn og Finn satte seg inn i bilene sine og kjørte av sted.

Neste dag var kameratene igjen samlet i stuen til Knut.

”Dere må forsyne dere av hva dere måtte ønske av det som står på bordet der borte”, sa Knut. ”Jeg har satt frem frukt, mineralvann, kjeks og kaffe. Og det sorte som dere ser i den bollen der er rognkjekskaviar. Jeg syns det er veldig godt å spise den med de potetchipsene som ligger i bollen ved siden av kaviaren. Når jeg sitter og arbeider, da småspiser jeg ofte kaviar på den måten, og drikker eplemost til. Legg noe kaviar på asjettene som står på bordet, og prøv om dere er enig med meg i at det smaker godt”.

Karene forsynte seg av det som de hadde lyst på, og satte seg ned rundt et salongbord.

”Jeg har brukt masse tid i dag på å finne anordninger som kan beskytte benene og armene våre hvis hr. Antonio skulle vise seg å være voldelig”, sa Knut. ”Jeg har vært i sportsforretninger og på apotek, og jeg kjøpte litt her og litt der. Noe av utstyret har jeg laget selv, så dere forstår at jeg har også vært sydame igjen. Nå vil jeg gjerne at dere prøver utstyret som ligger på den sofaen der borte ved peisen. Det er tre helt like sett. Dere må ta av dere buksene før dere fester på leggbeskytterne og den anordningen som er ment å beskytte skrittet”.

Bjørn og Finn gjorde som de ble bedt om, og da de hadde fått på seg buksene igjen sa Finn: ”Det passer nesten. Men jeg skal få tak i en bukse som er ett nummer større enn den som jeg har på meg nå. Da passer utstyret tilfredsstillende”.

”Enig. Jeg skal også finne meg en bukse som er større enn den som jeg har på meg, og da passer dette utstyret.” sa Bjørn. ”Igjen må jeg få uttrykke min beundring over hvor effektiv du er.” Han fortsatte: ”Vi bør vel ha på oss en kortarmet skjorte når vi skal bruke armbeskyttelsene. Og kanskje ha en vindjakke utenpå. Hva mener dere om det”?

”Ja, det er en god idé”, svarte Knut.

”Denne rognkjekskaviaren er god”, sa Finn. ”Kaviar av den typen pleier å være saltere slik at den ikke er så god å spise alene”.

”Forklaringen på det er vel at slik kaviar vanligvis er ment til å bli brukt på kanapèer eller som pynt på smørbrød,” svarte Knut.

Kameratene fortsatte å snakke om forskjellige dagligdagse ting mens de spiste og drakk av det som Knut hadde satt frem til dem.

Etter en stund sa Knut: ”Ja, nå er vi vel klare til å skulle bli kriminelle ranere. La oss ta en titt på hverandre nå mens vi fremdeles er uskyldige samfunnsborgere som ikke har brutt landets lover. Så langt har vi bare hatt ran i tankene våre, og det er jo ikke ulovlig. Men til neste uke da skal vi gjøre det som vi hittil bare har tenkt på.

Jeg lovet i går at jeg skulle finne tidspunktene for hver av de tre gangene som vi vet at Antonio har besøkt parkeringsplassen. Jeg fant at alle de tre gangene som han har vært på parkeringsplassen har vært på en mandag. Klokkeslettene har vært mellom halv to og halv tre. Det er jo ikke sikkert at han dukker opp førstkommende mandag rundt klokken to, men vi bør nok alle tre være klar for å gå til aksjon da”.

”Mandag slutter siste skoletime klokken to”, sa Finn. ”Kanskje jeg slipper å lyve for klassen”.

”Bra”, sa Knut. ”Jeg skal be kioskeieren om å gi meg beskjed med det samme han igjen oppdager bilen til Antonio på parkeringsplassen. Når han ringer til meg, da skal jeg straks ringe til dere og gi beskjed. Dere må huske å ha mobiltelefonene slått på hele tiden i dagene som kommer. Når jeg ringer til deg Finn, da må du straks hente bilen din. Og du må kjøre hjem til Bjørn og hente ham der. Han vil da stå klar, for Bjørn bruker bare et par minutter for å komme fra jobben og hjem til seg. Når dere er hjemme da må dere begge huske å ta på dere beskyttelsesutstyret før dere setter dere inn i bilen. Dette beskyttelsesutstyret sammen med større bukser må dere altså i dagene som kommer ha liggende fremme for rask bruk. Når dere begge er klare inne i bilen, da må du kjøre hit og hente meg. Dere skulle med letthet greie å være her før det er gått 20 minutter etter at jeg ringte til dere. Da kan vi være på plass ved smuget cirka 25 minutter etter at kioskeieren ringte til meg. Og da skulle vi ha rikelig med tid. Vi har jo tidligere beregnet at det tar cirka 40 minutter fra Antonios ankomst til parkeringsplassen for første gang frem til at han returnerer til parkeringsplassen for annen gang.

Men vi må først kjøre til parkeringsplassen for å se om Antonios bil er parkert der. Hvis den ikke er det, da er vi enten for tidlig eller for sent ute. Da må vi håpe at Antonio ikke allerede har hatt bilen sin stående på parkeringsplassen for annen gang. Og da må vi vente inntil Antonio forhåpentligvis returnerer til parkeringsplassen og parkerer bilen sin der. Vi får håpe at vi til slutt ser Antonios bil parkert på parkeringsplassen. Vi vet at det er når Antonios bil er parkert der at han går til spedisjonsfirmaet. Når Antonios bil er parkert på parkeringsplassen, da må vi derfor kjøre rundt kvartalet og parkere vår bil i smuget med bilen i retning mot parkeringsplassen. Og så må vi håpe at Antonio vil komme gående gjennom smuget på vei fra spedisjonsfirmaet en liten stund etter at vi har parkert bilen vår der.

Hvis dette ikke skjer, da må vi gjøre et nytt forsøk noen dager senere når vi igjen får beskjed fra kioskeieren om at Antonios bil har kommet til parkeringsplassen”.

”Vi har forbud mot å bruke mobiltelefoner i klasseværelset”, sa Finn.

”Kanskje det stopper hele ransplanen vår”? spurte Knut ironisk.

”Forbudet gjelder ikke bare for elevene, men også for lærerne”, sa Finn. ”Vi må ha de samme reglene alle sammen når det gjelder bruken av mobiltelefoner”.

”Men jeg kan jo stille mobiltelefonen til bare å vibrere når det kommer en inngående samtale”, fortsatte Finn. ”Så får jeg finne på en unnskyldning for å gå på gangen, og der kan jeg snakke med deg Knut. Deretter må jeg gi klassen fri og løpe avsted. Men dere vet at skolen og lærergjerningen betyr svært meget for meg. Samvittigheten min vil plage meg sterkt hvis jeg må svikte elevene mine på en slik måte”.

”Hm”, mumlet Knut. ”Samvittigheten er noe man må passe på så den ikke blir vond”.

”Vil dere ha en øl”? fortsatte Knut.

Finn og Bjørn nikket.

Resten av kvelden ble det ikke snakket mer om ranet. Da selskapet brøt opp, ble de tre enige om at de skulle ta kontakt med hverandre hvis noe uforutsett skulle dukke opp. Og hvis ikke det skjedde, da skulle de være klar for ransoppdraget førstkommende mandag eller på de etterfølgende dagene hvis ingenting skjedde på mandagen.

”Takk for meg. Igjen hadde vi en hyggelig kveld hos deg”, sa Bjørn.

”Ja, takk for meg også”, sa Finn.

”God natt, sov godt. Håper å se dere på mandag”, svarte Knut.

Og ganske riktig. På mandagen skjedde det.

Siste time på skolen var slutt klokken to, og skoleklokken hadde nettopp ringt for å varsle om det. I klassen til Finn var elevene i ferd med å pakke sammen sakene sine.

Da kjente Finn at det vibrerte i lommen hans. Han hadde følt en sterk nervøs forventning hele dagen. Og da det vibrerte i lommen hans følte Finn at han nesten var i ferd med å besvime. Han støttet seg til kateteret, og uten å tenke seg om tok han opp telefonen og så i displayet at det var Knut som ringte.

”Ja hallo”, svarte Finn i telefonen.

”Antonio er der”, var Knuts korte kommentar.

”Jeg kommer”, svarte Finn. Han så på elevene som pleide å komme seg raskt ut av klasserommet. I dag syntes han at de somlet. Da de siste hadde forlatt rommet, låste han døren til klasseværelset. Deretter skyndte han seg på vei ut av skolen for å komme hjem så fort som mulig.

Da Finn kom hjem var han andpusten og sterkt oppskaket. Han hentet det utstyret for beskyttelse mot slag og spark som Knut hadde laget. Det hadde han liggende ferdig til bruk. Men Finn skalv på hendene, og fomlet med å få på seg utstyret. Han ble enda mer nervøs da han følte at han somlet vekk for mye tid. ”Det passer ikke for meg å være med på noe som er farlig”, tenkte han. ”Jeg burde ikke ha sagt meg villig til å være med. Men nå kan jeg ikke svikte kameratene mine”.

”Har jeg husket på alt? Er det ikke noe jeg har glemt”? mumlet han da han skyndte seg ut av huset og låste døren. Han satte seg inn i bilen og følte seg skjelven. Men kjøreturen til Bjørn gikk bra, og Bjørn sto utenfor huset sitt og ventet på ham.

”Ja nå skal det bli gøy,” sa Bjørn smilende og satte seg inn på forsetet i bilen. ”Nå er vi ekte gangstere. Men enten vi får noen penger ut av dette ranet, eller om vi ikke gjør det er ikke viktig for meg. Det som har betydning er den spenningen som vi nå opplever. Nå skulle jeg ha sittet sammen med mine kollegaer inne på kontoret og studert kjedelige tegninger for planlagte nybygg, Men istedenfor opplever vi nå i virkeligheten det som andre bare ser som film på TV skjermen. Dette føles befriende”!

”Jeg trodde at det var ranspengene du var ute etter”. sa Finn. ”Det er vel pengene som er hensikten med ranet”?

”Jo da. Restgjelden på huset mitt er to millioner. Selvfølgelig er det greit å bli gjeldsfri”, svarte Bjørn.

Det er noe Knut har glemt”, sa Finn. ”Han har ikke undersøkt hva vi kan risikere hvis noe skulle gå galt for oss i dag.

”Det kan vel bli noen års fengsel for bortføring under tvang, og noen flere års fengsel for pengeutpressing, vil jeg anta”, sa Bjørn. ”Det er jo nettopp det som gjør det spennende”.

”Å herregud”, sa Finn.

”Slapp av”! sa Bjørn. ”Norske fengsler er verdenskjent for å være svært luksuriøse”.

De var kommet frem til Knuts hus, og Finn stoppet foran innkjørselen.

Knut sto og ventet med en Rema-pose i hånden. Han åpnet døren til førersetet, og sa til Finn: ”Her er hetten som du skal trekke over hodet til Antonio. Og her er en reservehette. Legg dem lett tilgjengelig”. Han stakk hånden ned i posen og hentet opp de to hettene som han ga til Finn. Deretter åpnet han døren til baksetet og satte seg inn i bilen. Han tømte innholdet i posen ned på setet ved siden av seg, og sa: ”Her ligger ranshettene. De må vi trekke over hodene våre når vi har parkert. Jeg har også tatt med noen par gummihansker som vi bør bruke for ikke å etterlate oss fingeravtrykk på for eksempel mobiltelefonen som vi skal ta fra Antonio”.

Han fortsatte: ”Det var heldig for oss at Antonio dukket opp akkurat på det tidspunktet som vi hadde gjettet. Planleggingen av dette ranet har jo tatt ganske mye tid. Men nå får vi trolig gjort unna denne saken ganske raskt. Ærlig talt så gleder jeg meg nå til igjen å kunne konsentrere meg om mitt arbeide som finansrådgiver, og til ikke å behøve å tenke på andre saker”.

Finn startet bilen igjen, og de kjørte til parkeringsplassen der Antonio pleide å parkere. Men der så de ikke bilen til Antonio.

”Da får vi bile en runde og komme tilbake om 5 minutter”, sa Knut.

”Hvorfor kan vi ikke bare parkere her, og så vente til Antonio kommer”? spurte Bjørn. ”Er det den skyhøye parkeringsavgiften som de skal ha her på denne parkeringsplassen som du ikke vil betale”?

”Vi må holde oss lengst mulig vekk fra Antonio”, svarte Knut. Hvis vi parkerer her, og hvis han da skulle komme til å parkere like i nærheten av vår bil, da kunne det jo tenkes at han ville legge merke til bilen vår og kanskje registrere noe i hukommelsen sin om den”.

”Du mener at man kan aldri være forsiktig nok”? kommenterte Bjørn. ”Men jeg har en følelse av at vi nok likevel etter hvert kan komme til å få problemer som følge av hendelser som vi ikke kan forutse”.

Etter å ha kjørt et stykke unna parkeringsplassen fant Finn en ledig plass og stoppet. ”Vi kan vel stå her et par minutter, og deretter kjøre tilbake”, sa han.

Og da det var gått fem minutter kjørte Finn tilbake til parkeringsplassen.

Men Antonios bil var fremdeles ikke der, så Finn kjørte tilbake til plassen der de hadde stoppet sist.

”Hvis vi må kjøre hjem igjen fordi Antonio allerede har gjort seg ferdig her, da skal jeg krype rett opp i et badekar med glovarmt vann”, sa Finn. ”Jeg føler meg helt iskald”.

”Men Finn da”, sa Bjørn. ”Det er jo nå morroa skal begynne. La oss håpe at Antonio har kommet tilbake til parkeringsplassen neste gang vi er der”.

”Etter mine beregninger må Antonios bil være kommet tilbake da”, sa Knut. ”Kioskeieren sa at Antonios bil var i ferd med å parkere da han ringte til meg”.

”Men det kan ha vært for andre gang”, sa Finn.

”Nei, det tror jeg bestemt ikke”, svarte Knut. ”Men hvis bilen til Antonio ikke står på parkeringsplassen neste gang vi kommer dit, da må vi bile opp og se om den står på spedisjonsfirmaets plass”.

Finn startet bilen da det også denne gangen var gått fem minutter. Han kjørte til parkeringsplassen, og denne gangen var bilen til Antonio der. ”Glimrende”, utbrøt Knut, ”Da må du kjøre rundt kvartalet og inn i smuget slik at du kan parkere der med bilen i retning vekk fra spedisjonsfirmaets kontor”.

Finn gjorde som han hadde blitt bedt om.

Det var forbudt å parkere i det trange smuget, og Finn bemerket det: ”Det er satt opp parkering forbudt skilt her,”, sa han.

”Bra”, svarte Knut. ”Vi skal da heller ikke parkere her, men bare stå her en kort stund. Det står ingen stopp forbudt skilt her. Så da vil dine gjøremål her i smuget i all fall ikke føre til at du blir bøtelagt for feilparkering”.

Knut fortsatte: ”Men Finn, nå må du ha hettene til Antonio klare til bruk. Når du løper ut av bilen, da må du bære den ene av hettene i hånden. Den andre hetten som altså er reserven, kan du for eksempel ha tredd delvis ned i buksen din slik at den blir hengende over beltet ditt. Du må ordne med det nå”.

Han fortsatte: ”Nå må vi ta på oss gummihansker. Vi må ikke få fingeravtrykkene våre på Antonios mobiltelefon, og heller ikke på de papirene som han har med seg fra spedisjonsfirmaet. Og nå må vi ta på oss hettene våre. Det er ingen andre enn oss i denne gaten for øyeblikket. Men hvis noen skulle komme, da må vi ta av oss hettene igjen. Vi kan ikke ha hettene på oss hvis noen kan se oss. Og hvis Antonio skulle komme mens det er andre i gaten, da må vi selvfølgelig bare la ham passere.

Det fortsatte å være trafikkstille i det trange smuget. De tre mennene ble derfor sittende med ranshettene tredd over hodet mens de ventet på at Antonio skulle komme gående.

Like etter at de tre kameratene hadde trukket hettene over hodene sine snudde Finn seg og så bakover i bilen. Da så han gjennom åpningene i hetten at han satt sammen med to menn med ranshette over hodet. I den opphissede tilstanden som han allerede var i, skremte dette synet ham voldsomt. Det var ikke kameratene, men bekreftelsen om hvilken situasjon som han var i som skremte ham. Nå satt Finn foroverbøyd over bilrattet. Han frøs og kjente at han skalv på hendene. Han hadde en nesten uimotståelig lyst til å rive av seg hetten og løpe sin vei. ”Hvis jeg rømmer fra dem, da blir gutta sinte på meg”, tenkte han. ”Men det er vel ikke så farlig i forhold til å skulle leve i stadig redsel i all fremtid for at narkotikaforbrytere eller politiet skal ta meg for å ha vært med på dette ranet”. Denne tanken presset stadig sterkere på ham. Han ble stadig mer overbevist om at det var riktig av ham å rømme fra stedet.

Men Finn ble vekket opp av sine tanker, og ble brakt tilbake til virkelighetens harde realiteter da Knut utbrøt: ”Endelig. Der kommer han! Og det er Antonio slik som vi tenkte, og ikke Francisco. Nå må alle gjøre nøyaktig slik som vi har øvd oss på. Husk at jeg kan ikke si noe når Antonio kan høre meg, for da kan han gjenkjenne stemmen min”.

Da Antonio hadde nådd nøyaktig opp til bilens bakende, rev Knut og Bjørn opp hver sin bildør og sprang ut. Antonio stoppet øyeblikkelig opp og krøket seg sammen klar til motangrep. Men den mye kraftigere Knut grep tak i armen hans, og dreide Antonio rundt. Antonio var mindre enn de to angriperne, men han var raskere og smidig. Han langet ut et spark mot skrittet til Bjørn. Det traff, men hadde ingen virkning. Knut hadde allerede festet håndjernet over en av Antonios håndledd, og Bjørn tvang Antonios andre arm bak på ryggen hans. Men Antonio fortsatte å slåss vilt. Han vridde seg voldsomt fra side til side, han sparket og slengte hodet bakover for å treffe ansiktet til Knut. Men han traff bare brystet hans.

Det hjalp ikke Antonio å stritte imot. Knut fikk ganske snart festet håndjernet også over det andre håndleddet hans. Finn var kommet frem til de kjempende, og tredde hetten over hodet på Antonio. Mens Knut og Bjørn holdt Antonio fast, følte Finn over lommene hans. Og i dem fant han både bilnøklene og mobilen hans. Han fant også papirene som Antonio hadde med seg fra spedisjonsfirmaet. Finn ga det som han hadde tatt fra Antonio til Knut som la alt sammen ned i sin egen lomme. Så grep Knut under armene til Antonio og løftet ham opp i været. Bjørn tok tak rundt benene hans, og sammen bar og dyttet de Antonio inn på baksetet i bilen. Det gikk raskt fordi dette hadde de øvet seg på ved å bruke Finn som prøveoffer. Bjørn smelte igjen bildøren.

Men akkurat idet bildøren smalt igjen så Finn opp et øyeblikk, og det kom et gisp fra ham: ”Det kommer noen”, utbrøt han. Han la til: ”En gammel mann kommer gående”.

Og virkelig, en gammel mann kom gående. Han hadde gått og sett ned i gaten foran seg på den måten som så mange eldre gjør når de er ute og går. Derfor hadde han ikke oppfattet at det skjedde noe dramatisk i gaten bare noen meter lengre fremme

Men nå hadde den gamle mannen stanset. Nå hadde han sett at tre menn med ranshette over hodet hadde dyttet en person inn i en bil. Mannen nølte, men snudde seg så for å komme vekk. Det var bare noen få meter bort til de tre mennene.

Finn sa: ”Den mannen kan lese registreringsnummeret på bilen min. Han har sett hva vi holder på med”.

Knut sa: ”Vi har ikke noe valg. Vi må ta ham med oss”. Han stormet frem mot mannen, og grep ham i den ene armen. Bjørn kom etter og hjalp til med å dytte mannen mot bilen. Finn var også rask og kom med reservehetten som han tredde over hodet på den gamle mannen. Knut fant frem håndjernene som bare hadde vært ment som reserve, og låste hendene til mannen bak på ryggen hans.

Den gamle mannen forholdt seg helt rolig, og gjorde ingen motstand. Han ble skjøvet inn i forsetet på bilen.

Da bildøren var lukket sa Knut: ”Vi må ta av oss hettene nå. Her er nøklene til Antonios bil”.

Han ga nøklene til Bjørn, og sa: ”Du må kjøre bilen hans hjem til meg, og der du må parkere den i garasjen. Døren til garasjen står åpen. Vi møtes igjen hjemme hos meg”.

Deretter gikk Knut rundt bilen og satte seg inn i baksetet ved siden av Antonio. Finn satte seg inn i førersetet og startet bilen. De kjørte i retning mot huset til Knut.

Antonio var urolig. Han prøvde å få vekk hetten som var trukket over hodet hans. Han prøvde på forskjellige måter, men Knut hindret ham i å lykkes i sine forsøk.

Også den gamle mannen var blitt urolig. Han vred på seg som om han prøvde å få hendene fri fra håndjernene. ”Ja, du kan jo forsøke”, tenkte Knut. ”Men man må nok være vanskapt eller mangle en del av hånden for å kunne trekke en hånd ut av de håndjernene”.

Da de hadde kjørt en stund kom de til et sted der veien krysser et jernbanespor. Bommene på hver side av jernbanesporet var senket for et ventende tog.

”Uff”, sa Finn. ”Det var irriterende at toget skulle komme akkurat nå”. Etter en liten stund kjørte toget forbi dem, og bommene ble løftet opp igjen. Etter det kjørte Finn bare et par minutter, og så var de kommet frem til Knuts hus. De kjørte inn porten og parkerte ved siden av garasjen. Knut la en hånd på skulderen til Finn for å få ham til å bli sittende i bilen.

Straks etterpå kom Bjørn kjørende med Antonios bil. Han kjørte rett inn i garasjen og parkerte der. Da han kom ut derfra lukket han garasjedøren, og kom bort til Finns bil.

Knut ga tegn til Finn at han skulle gå ut av bilen. Deretter gikk han også selv ut av bilen. Da de hadde lukket bildørene bak seg sa Knut: ”Bjørn og jeg tar med oss Antonio til kjelleren, Og du Finn tar den gamle mannen med deg til det andre kjellerrommet som vi har gjort klar til en ufrivillig gjest. Du må straks ta fra ham mobiltelefonen hans. Nøkkelen til kjellerrommet henger i låsen. La den bli hengende der.”

Knut fortsatte: ”Men først må vi ta på oss hettene våre igjen, for nede i kjelleren må vi befri både Antonio og den gamle mannen for hettene deres. Når vi er der nede, da må du Bjørn fjerne håndjernene fra Antonio. Her er nøklene”.

Antonio ble motvillig halt ut av bilen. Han strittet imot å bli med, slik at Bjørn og Knut måtte bære ham ned i kjelleren. I kjellerstuen tok Knut et fast grep omkring Antonio, og ga tegn til Bjørn at han skulle låse opp håndjernene som holdt hendene til Antonio sammen. Deretter trakk Knut hetten vekk fra hodet til Antonio, samtidig som at han ga Antonio et kraftig puff slik at han snublet til siden. Så gikk Knut raskt til døren, og Bjørn fulgte etter. De forlot kjellerstuen og låste døren etter seg.

”Nå må vi gå opp og samle oss i stuen”, sa Knut, og fortsatte: ”Jeg håper at Finn har hatt en lettere jobb med gamlingen enn vi har hatt med Antonio”.

Og det hadde Finn hatt. Den gamle mannen hadde rolig fulgt med Finn ned i kjelleren. Der hadde Finn fjernet hetten fra hodet hans. Men Finn hadde ikke gjort noe med håndjernene som holdt armene til den gamle mannen fast bakpå ryggen hans.

Da Bjørn og Knut kom opp i stuen var Finn der allerede, og satt og ventet på dem.

”Husket du å ta fra gamlingen mobiltelefonen hans”? spurte Knut.

”Han hadde ingen mobiltelefon”, svarte Finn.

”O.K. Men hva med håndjernene hans, du har vel ikke låst dem opp”? spurte Knut.

”Jeg har ikke nøkler til håndjernene”, svarte Finn, og fortsatte: ”Nå er denne affæren vår blitt virkelig alvorlig. Vi har også berøvet en uskyldig gammel mann friheten”.

”Jeg tror at jeg har nevnt det tidligere”, sa Bjørn. ”Vi kan ikke planlegge mot det uventede”.

”Vel, det er beklagelig at dette med den gamle mannen har skjedd”, sa Knut. ”Men det er en komplikasjon som vi ikke behøver å bekymre oss noe særlig om. Vi skal behandle mannen pent, og bringe ham ut i frihet senest i morgen.

I dag morges forberedte jeg et godt måltid mat som var tiltenkt Antonio. Nå må vi dele det i to deler, og gi den gamle mannen sin del. Vi tar oss av gamlingen først, og beroliger ham. Etter det behøver vi ikke å tenke mer på ham i de neste timene. Da kan vi konsentrere oss om Antonio”.

Knut gikk ut på kjøkkenet. Der delte han den maten som han hadde laget til Antonio i to porsjoner slik at også den gamle mannen kunne få servert et rikelig og velsmakende måltid. Maten lå på papirtallerkener og drikke var i krus og kopper av plast. Av spisebestikk fulgte det bare med en teskje av plast. Alt ble samlet på et brett.

Bjørn tittet på det som Knut hadde stelt i stand, og bemerket: ”Du tar ingen sjanser. Det der er jo slik som vi får servert måltider på flyene”.

”Nå foreslår jeg at du Bjørn blir sittende her oppe i stuen mens Finn og jeg går ned til gamlingen”, sa Knut, og fortsatte: ”Kjellerstuen til Antonio har WC, men det har ikke kjellerrommet der vi har plassert gamlingen. Hvis den gamle mannen må på do, da må han derfor kunne gi oss beskjed om det. Jeg foreslår at vi gir ham to kjeler med håndtak. Hvis han slår dem sammen, da vil han kunne lage et lydsignal som er sterkt nok til at vi kan høre det når vi er oppe i stuen. Finn kan du finne frem et par slike kjeler. Du må slå dem sammen for å prøve om de lager tilstrekkelig høy lyd. Lat som om du er tre år gammel. De fleste barn i den alderen liker jo å lage lyder med å slå kjelelokk og liknende sammen. Men du må altså prøve med kraftigere saker. Når du har funnet noe som kan gi kraftig nok lyd, da må du ta det med deg og komme ned i kjelleren. Husk at du må ta på deg hetten igjen”.

Knut tok på seg sin egen hette og hentet brettet med maten. Så forlot han kjøkkenet og gikk ned til kjelleren. Der nede låste han opp døren til kjellerrommet, og fant den gamle mannen rolig sittende i en stol.

”Jeg beklager dypt at vi har kommet opp i denne ubehagelige situasjonen”, sa Knut. ”De kom dessverre til galt sted i gal tid.

Men jeg ser at De har vært i stand til å ta det som har skjedd den siste timen med fatning. Og det er jeg svært glad for. Nå skal jeg sørge for at De får det meget bedre. Når min kollega kommer om et øyeblikk, da skal vi fjerne håndjernene Deres. Jeg har tatt med meg et fat med mat og drikke. Jeg håper at det vil smake. Men De må nok dessverre måtte bli her i dette rommet i beste fall til i kveld og i verste fall til i morgen. Da skal jeg sørge for å få Dem kjørt til en stille landevei der vi vil forlate Dem. Da må De gå til nærmeste bebyggelse for å få hjelp til å komme Dem videre”.

Den gamle mannen svarte ikke noe.

Da kom Finn med to kjeler som begge hadde håndtak.

”Det er ikke noe toalett her”, forklarte Knut. ”Hvis De ønsker å komme til toalettet, da må De slå disse kjelene mot hverandre slik at de gir fra seg en kraftig lyd. Den vil vi høre oppe i første etasje, og da vil vi straks komme ned for å hjelpe Dem.

Vil De være så snill å reise Dem opp, så skal jeg låse opp håndjernene”.

Mannen reiste seg opp og snudde ryggen til Knut slik at han kunne ta løs håndjernene.

Knut hentet brettet med mat, og sa: ”Jeg setter maten her på bordet, og håper at dette måltidet vil smake. Og som sagt, vi vil komme straks hvis De tilkaller oss med hjelp av de to kjelene.

Og nå kan jeg dessverre ikke gjøre noe annet enn å ønske Dem et så godt opphold som mulig her hos oss”.

Deretter gikk Knut og Finn ut av rommet. De låste døren bak seg, og lot den gamle mannen bli igjen alene.

Da Knut og Finn kom tilbake til stuen, sto Bjørn ved et vindu og så ut. Han snudde seg og sa:

”Vi har gjort en utilgivelig tabbe i dag som kan bli skjebnesvanger for dette prosjektet vårt. I tillegg har det oppstått en komplikasjon ved at vi måtte ta med oss en gammel mann. Vi kan nok slippe den gamle mannen fri på en grei og risikofri måte. Men vi må ikke se bort fra at å berøve en gammel mann friheten og å behandle ham slik som vi har gjort er en alvorlig kriminell handling. Selv etter at mannen er satt fri vil det at vi har begått en slik kriminell handling kunne få konsekvenser for oss lang tid inn i fremtiden. Og hvis det skulle tilstøte mannen noe, da er vi virkelig ille ute”.

”Du sa at vi har begått en utilgivelig tabbe i dag som kan ødelegge ransprosjektet vårt”, sa Knut. ”Det må du forklare nærmere”.

”Hvis man skal ha suksess med gjennomføringen av et komplisert prosjekt slik som vårt ran, da må man være svært nøye med alle detaljene. Man må være helt sikker på at alt det som man planlegger og gjør i en slik sak er basert på virkeligheten og ikke på antagelser som kan være gale”, sa Bjørn, og fortsatte: ”Knut, du har vært flink til å planlegge og lede dette ranet. Du har forstått hvor viktig det er å tenke fremover, og å få med seg alle detaljene i planleggingen. Men du har bare ett hode, og vi er tre som er med på dette ranet. Én person som arbeider alene kan komme til å overse en viktig detalj. Men hvis vi er tre som tenker, da er risikoen for å overse en slik detalj vesentlig mindre. I fortsettelsen må vi derfor arbeide som en gruppe der også Finn og jeg deltar mer aktivt enn hittil og ikke bare som passive assistenter.

Nå skal vi snart gå ned til Antonio for å presse ham for penger. Da er vårt viktigste og avgjørende pressmiddel de pakkene som vi antar inneholder narkotika og som vi antar at han har liggende bak i bilen sin. Vi har hele tiden kjent til denne første antagelsen, og vi har vurdert den til å være nesten helt sikker. Vi har altså bestemt oss til å ta sjansen på at det er narkotika i disse pakkene, og den bestemmelsen har vi tatt basert på en bevisst vurdering. Men at vi nå også skal anta at Antonio hentet pakker fra spedisjonsfirmaet er en følge av en utilgivelig tabbe. Kanskje han av en eller annen grunn ikke fikk utlevert noen pakke, eller kanskje han i dag leverte inn pakker til spedisjonsfirmaet. Vi vet altså ikke med absolutt sikkerhet at han hentet noen pakke i dag. Vi skulle ha reist opp til gaten utenfor spedisjonsfirmaets lasterampe for å kontrollere ved selvsyn at Antonio selv bar mottatte pakker inn i bilen sin. Istedenfor parkerte vi i helt andre gater.

Nå må vi gå ut til Antonios bil for å se om det ligger pakker der som han må ha mottatt fra spedisjonsfirmaet. Hvis det gjør det, da er alt greit. Men hvis det ikke gjør det, da bør vi sende Antonio hjem og avlyse fortsettelsen av dette ranet”.

”Ikke gi meg alene skylden for dette”, sa Knut, og fortsatte: ”Jeg er enig med deg Bjørn, og jeg ber dere begge to om å hjelpe meg med å tenke slik at vi unngår å overse noe.

Det er du Bjørn som fortsatt har nøklene til Antonios bil. Du får gå ut og se om det er noen pakker i bilen eller om det ikke er noe der. Du må også telle hvor mange pakker det er, og så må du se om de er merket eller nummerert på en eller annen måte. Det er ikke noe problem for deg å komme inn i garasjen, for døren er ikke låst”.

Bjørn gjorde som Knut ba ham om, og Knut og Finn tok seg en tur ut på kjøkkenet for å finne frem noe mat.

Da Bjørn kom inn i stuen igjen, hadde kameratene hans dekket på spisebordet med flere forskjellige lunsjretter.

”Var pakkene i bilen”? spurte Finn spent.

”Ja heldigvis”, svarte Bjørn. ”Det var fem like pakker. De er alle merket, men ikke nummerert”.

”Vi må få i oss litt mat og slappe av en stund før vi går i gang med Antonio”, sa Knut. Diskusjonen med ham blir antagelig dette ranforsøkets største utfordring, og da må vi være uthvilte”

”Mener du at det gir oss et overtak hvis vi er mette og Antonio er sulten når vi skal snakke med ham”? spurte Finn. ”Jeg syns at også Antonio bør få noe å spise nå”!

”Ja, jeg er absolutt enig i det”, svarte Knut. ”Maten til Antonio er jo laget og står ferdig på kjøkkenet. Men jeg tror at det vil bli vanskelig å roe ned Antonio slik at han vil spise noe. La oss derfor styrke oss selv mest mulig. Vi har allerede utført en jobb i dag som var psykisk anstrengende for oss. La oss vente til vi er klar for det, før vi går ned til Antonio.

Dessuten må vi planlegge hva vi skal si til Antonio, og også hvordan vi skal samtale med ham. Husk at jeg må tie helt stille for at han ikke skal gjenkjenne stemmen min. Det er altså dere som må snakke med ham. Jeg foreslår at vi først begrenser kontakten med Antonio til bare å forsøke å roe ham ned og å få ham til å spise. Så forlater vi kjellerstuen, og går opp hit igjen for å planlegge hvordan vi skal fremlegge vårt forretningstilbud til ham. Jeg kan fortelle at jeg allerede har laget et slags manuskript for hva vi skal si til ham. Der er våre argumenter for hvorfor han bør akseptere vårt tilbud fremhevet spesielt tydelig. Når vi kommer opp fra kjelleren etter første besøk hos Antonio, da skal dere få hvert deres eksemplar av det manuskriptet. Og da må vi diskutere og forbedre det. Og så må vi øve oss på det som vi skal si, og hvordan vi skal si det til Antonio.

Da kameratene var ferdige med å spise, reiste Knut seg fra bordet og gikk ut på kjøkkenet. Han hentet brettet med mat til Antonio. På brettet lå det også en mobiltelefon.

”Skal du gi den mobiltelefonen til Antonio”? spurte Finn forbauset.

”Ja hvorfor ikke nå”, sa Knut. ”Det er den ene av de to telefonene som jeg kjøpte i Sverige. La oss gå ned til ham nå. Jeg antar at Antonio er i dårlig humør. Det er derfor bra at vi alle sammen fremdeles har på oss beskyttelsesutstyret. Men vi må også ta på oss armbeskyttelsene og hettene. Vi må spesielt passe på at Antonio ikke greier å rive hetten av hodet på noen av oss”.

De gikk ned til kjelleren. Der ba Knut kameratene sine om at de skulle vente et øyeblikk. Han satte fra seg matfatet, og gikk inn i et annet rom, men kom straks tilbake. I hånden hadde han et bordben. ”Jeg hentet dette på roterommet mitt”, sa han. ”I tilfelle Antonio har greid å skaffe seg et liknende våpen, da kan vi kanskje trenge dette bordbenet hvis vi må forsvare oss. Nå skal jeg låse opp døren til kjellerstuen. Dere bør stå et skritts avstand fra døråpningen, og være forberedt på at det kan skje noe overraskende når døren åpner seg”. Så låste Knut opp døren og ga døren et dytt slik at den åpnet seg helt. Det viste seg imidlertid at de tre kameratene ikke hadde behøvd å frykte for at de skulle bli utsatt for et rasende angrep når døren ble åpnet. Antonio satt i en stol ved salongbordet. Men da døren ble åpnet, reiste han seg opp.

Bjørn og Finn gikk først inn i kjellerstuen. Knut hentet matfatet og kom etter.

”Vi kommer med mat til deg”, sa Bjørn.

Antonio begynte å bevege seg bortover gulvet. Han holdt et par meters avstand fra de tre maskerte mennene. Han gikk i en rett linje, så snudde han seg og gikk tilbake samme vei. Han holdt hele tiden ansiktet vendt mot de tre mennene. Slik han gikk med smidige bevegelser så ha ut som et stort kattedyr som var fanget, men som likevel var klar til angrep. Han fortsatte å gå frem og tilbake. Ansiktet hans var kaldt og uttrykksløst.

”Vi har også med en mobiltelefon til deg”, sa Bjørn. ”Du kan bruke den og ringe til din bror. Telefonen bruker et utenlandsk abonnement, derfor må du trykke 0047 før nummeret hans. Du får også laderen til telefonen i tilfelle batteriet blir utladet”.

Knut og Bjørn sto på hver sin side av Finn. Nå hevet Knut brettet med maten og mobiltelefonen for å vise hva de kom med, og deretter senket han det ned igjen og satte det fra seg på et bord ved siden av seg.

Antonio fortsatte sin rastløse vandring frem og tilbake.

”Vi kommer nå til å forlate deg, og vi vil være borte en stund”, fortsatte Bjørn. ”Da kan du spise alene og være fri fra oss. Men vi kommer tilbake om cirka en time. Da skal vi diskutere en forretningsavtale som vi vil tilby deg”.

”Det er jeg som bestemmer hvilken avtale jeg skal ha med dere”, svarte Antonio snerrende. ”Og det er å love dere at jeg skal oppspore dere en etter en, og da skal jeg ha med meg en veldig skarp kniv som vil gjøre dere svært blodfattige”.

Plutselig gjorde Antonio en rask bevegelse fremover. Med forbløffende hurtighet greide han å gi Finn et kraftig og velrettet spark i skrittet. Finn bøyde seg fremover. Både Bjørn og Knut reagerte øyeblikkelig, og strakte hendene frem for å beskytte Finn. Men Antonio beveget seg raskt tilbake igjen.

Finn rettet seg opp igjen og sa: ”Det er O.K. Ingen skade er skjedd”.

Det ellers så uttrykksløse ansiktet til Antonio fikk et forbløffet uttrykk. Men så gled det et hånlig flir over ansiktet hans, og han sa foraktelig: ”Nei, du har vel ingenting der”!

”Vi kommer altså tilbake om en time”, sa Bjørn, og skjøv Finn ut gjennom døren. Deretter forlot også Knut og Bjørn kjellerstuen, og Knut låste døren omhyggelig etter seg da de vel var ute av rommet.

Da de var kommet opp fra kjelleren spurte Knut om det var noen som ønsket en kopp kaffe. De to andre nikket. ”Jeg har kjeks og småkaker til kaffen”, sa Knut, og fortsatte: ”. La oss nå sette oss ned her ved dette salongbordet, så skal jeg hente kaffen om et øyeblikk. I dag bør vi nok holde oss vekk fra alt som inneholder alkohol”.

Etter en kort pause fortsatte han: ”Finn, er du helt O.K. etter det sparket som Antonio ga deg?

Sannelig var det bra at vi har et effektivt beskyttelsesutstyr på oss skjult under buksene. Antonio forstod ikke hvorfor sparket hans ikke ga noe resultat”.

”Han er meget vulgær den mannen”, svarte Finn, og fortsatte med et sukk: ”Dette blir verre og verre. Før vi bestemte oss for å gjøre dette ranet, da skulle vi ha tenkt mer på det at å delta i et ran får følger for deltagerne. Det eneste vi tenkte på var ransutbyttet. For Bjørn er det vel også av verdi at det er spennende å være med på et slikt ran. Og du Knut ser vel på dette ransforsøket som en utfordring som kan gi deg styrket selvtillit hvis du greier å gjennomføre ranet på en tilfredsstillende måte.

Men nå dukker det opp stadig flere redselsfulle straffer som vi kan lide som følge av at vi er med på dette ranet. Myndighetene kan putte oss i fengsel for at vi har bedrevet pengeutpressing, og har bortført to personer og låst dem inne i en kjeller. Riktignok beroliger Bjørn oss med at et fengselsopphold i Norge er som å bo på et godt hotell. Men vi vil jo få husarrest der i ganske lang tid. Og det er lite prestisje i å bo på et slikt sted.

Og nå kommer Antonio med en trussel som er meget verre enn muligheten for å komme i fengsel. Kanskje Antonio klarer å oppspore oss! Jeg kommer til å ligge skjelvende av redsel i mørke høstnetter alene i mitt store hus mens jeg lytter etter lyder som kan fortelle at nå er Antonio kommet med sin skarpe kniv for å skjære meg opp i småbiter! Jeg tenker at vi alle tre kommer til å bli helt hysteriske av redsel hvis vi tror at Antonio kan være i nærheten. Vi kommer til å storme til politiet og innrømme våre synder for å kunne trygle dem om å låse oss inn i trygge fengsler for evig tid”.

”Snakk for deg selv”! sa Bjørn. ”Du må ikke la deg skremme slik selv om han virker farlig. La oss ikke bekymre oss om problemer som bare kanskje kan oppstå i fremtiden. Det er den situasjonen som vi befinner oss i akkurat nå som er viktig. Og vi har et stort problem nå. Han var nemlig virkelig sinna han der nede. Det skal nok bli svært vanskelig å få den karen til å akseptere vårt tilbud. Han vil neppe vise noen forståelse for vårt argument om at vårt tilbud er ’gunstig’. Kanskje vi heller burde starte med et høyere krav, og så ’prute’ ned prisen til 6 millioner”?

”Nei. Da vil han bare oppfatte oss som svake. Dessuten ville en slik ’pruting’ bare sløse bort tid for oss. Vi skal gi ham vårt tilbud med en tidsfrist for aksept”, svarte Knut.

”Men hvordan vil du få ham til å forstå at vi virkelig vil bruke de tvangsmidlene som vi har. Og at vi vil bruke dem straks hvis han ikke overholder tidsfristen”? spurte Bjørn. ”Han vil selvfølgelig prøve å vinne tid. Han vil gjøre alt han kan for å få utsatt tidsfristen Og glem ikke at Antonio også kan forhandle med et sterkt argument. Nemlig at vi mister ransutbyttet hvis vi melder ham og broren til politiet før vi har mottatt de 6 millionene”.

”Han vil forstå at hvis vi ikke får pengene, da har vi ingen ting å tape ved å overlate ham og broren til politiet”, svarte Knut. ”Han vil også forstå at å betale 6 millioner er et meget bedre alternativ enn å bli arrestert av politiet. For hvis de blir tatt av politiet, da vil brødrene tape meget mer”.

”Er du sikker på det”? spurte Bjørn. ”De kan kanskje få lange fengselsstraffer hvis de blir tatt av politiet. Men det er bare kanskje. Det er bare Antonio og Francisco som vet hvor mye politiet har mulighet for å kunne finne ut om deres aktiviteter. Kanskje de faktisk ikke risikerer å møte noen alvorlige anklager i en rettssal og derfor ikke behøver å frykte lange fengselsstraffer. De 6 millionene greier de sikkert å gjemme bort lenge før politiet begynner å lete etter dem.

Det vi tvinger brødrene til, det er altså å velge mellom 6 millioner kroner eller en fengselsstraff som de kanskje ikke har noen grunn til å frykte.”

”Du glemmer at jeg tidligere har fortalt at brødrene trolig har tjent et par titall millioner kroner på sitt salg av narkotika”, sa Knut. ”Vi ber altså brødrene om å velge mellom 6 millioner eller cirka 20 millioner kroner pluss fengselsstraff”.

”Kjære kamerat, jeg tillater meg fortsatt å tvile”, sa Bjørn. ”Akkurat nå sitter sikkert Antonio og prater med broren sin med den mobiltelefonen som du har vært så vennlig å gi ham. Vær du sikker på at det første de to brødrene blir enige om er at Francisco må gjemme bort pengene deres så fort som mulig. Altså vil pengene deres være gjemt bort på et trygt sted lenge før politiet begynner å lete etter dem. Dermed er heller ikke trusselen om at myndighetene kan frata dem 20 millioner av noen verdi for oss. Og da er vi altså igjen tilbake til at brødrene skal velge mellom de 6 millionene eller en fengselsstraff som de kanskje ikke behøver å frykte”.

”Det kan nok tenkes at Francisco kan greie å gjemme bort de cirka 6 millionene som de har i kontanter. Men de har ytterligere verdier for cirka 20 millioner som Francisco ikke har noen mulighet til å gjemme bort i den nærmeste fremtid”, svarte Knut. ”Brødrene har ikke vært flinke til å investere disse pengene på en måte som er trygg for dem. Det vil si at skattemyndigheter og politiet kan relativt lett finne frem til disse eiendommene hvis de vet hvilke navn som de skal søke etter, eller hvis de finner hvor de skal begynne å lete. Årsaken til at Antonio oppsøkte meg var jo nettopp dette at han trengte hjelp til å finne bedre og tryggere måter for pengeplasseringer. Slik som brødrene har plassert pengene sine er det vanskelig for skattemyndighetene å oppdage at det knytter seg noe ulovlig til dem. Men hvis brødrene Calderon kommer i politiets søkelys, da kan altså deres eiendommer relativt lett oppdages”.

”O.K. Hvis du mener at det er slik, da må vel Antonio ta vår trussel alvorlig”, sa Bjørn. ”Hvor blir det av den kaffen som du lovet oss”?

”Nå skal jeg hente den”, sa Knut og reiste seg opp. Han gikk ut på kjøkkenet og kom tilbake etter en kort stund med et brett med kaffe og kaker.

”Mens vi drikker kaffen skal jeg fortelle dere hvordan brødrene Calderon har ordnet sin forretningsvirksomhet. Da kan dere bedre forstå hvordan det kan være vanskelig for skattemyndighetene å oppdage at det kan knytte seg ulovligheter til eiendommene deres, samtidig som at det vil være lett for politiet å finne disse eiendommene hvis brødrene Calderon blir etterforsket. Jeg er sikker på at noe av det som jeg nå skal fortelle dere er riktig. Men jeg vet jo ikke alt, så det er også noe som jeg er usikker på eller gjetter”, sa Knut og fortsatte:

”Brødrene Calderon har registrert et norsk aksjeselskap. Ansvarlig leder og eneste ansatt i firmaet er Tor Olsen. Det er mannen som de bor sammen med. Registrerte eiere av firmaet er Antonio og Francisco Calderon! Men for å kunne registrere og eie et firma i Norge uten å bli oppdaget av skattemyndighetene som bosatt her, har de oppgitt et sted i Spania som sin faste adresse. Det er klart at uten lovlige papirer vil det være vanskelig for dem å reise rundt i Europa. Likevel må de ha vært i Spania minst en gang i løpet av de siste årene.

Aksjeselskapet deres selger trolig bijouteri som de importerer fra utlandet. Det er i dette bijouteriet at det skjuler seg narkotika. Kanskje som perler dekket av et beskyttende lag av et eller annet egnet materiale. Vi kan være sikre på at de pakkene som Antonio henter her i Tønsberg er forsendelser fra utlandet med bijouteri og narkotika til brødrenes aksjeselskap. Aksjeselskapet driver ikke noe detaljsalg, men overlater dette til forretninger som de har avtaler med. Trolig vet ikke Tor Olsen noe om narkotikahandelen som brødrene Calderon driver helt adskilt fra aksjeselskapet. Betalingen for det importerte bijouteriet skjer på fullt lovlig måte til leverandørene i utlandet. Men i tillegg må jo brødrene også betale dyrt for narkotikaen som de mottar. Dette skjer gjennom de samme kanalene som brukes når innvandrere uten oppholdstillatelse skal sende penger til familien i sitt hjemland.

Aksjeselskapet som altså eies av brødrene Calderon med påstått fast adresse i Spania kjøper eiendommer for de pengene som brødrene tjener på narkotikasalget. Brødrene leter etter hus og leiligheter som ikke har vært bebodd av eieren de siste årene, og som likevel skal selges. Når slike eiendommer skal selges, da må selgeren betale såkalt gevinstbeskatning av forskjellen mellom det som eiendommen ble kjøpt for og det som salgsprisen vil være mange år senere. Antonio og broren tar kontakt med selgeren av slike eiendommer og fremstår som interesserte kjøpere. Da de blir fortalt at selgeren må betale gevinstbeskatning ved salget av huset later de som at de blir sjokkerte og sier at de syns det er veldig urettferdig. De tilbyr seg å kjøpe huset til markeds pris, men slik at for eksempel bare 60 prosent blir oppgitt som offisiell kjøpesum, og at de resterende 40 prosentene blir betalt ’under bordet’. Altså at disse 40 prosentene ikke blir opplyst til myndighetene. Hvis selger godtar det, kjøper brødrenes aksjeselskap eiendommen. Aksjeselskapets disponent Tor Olsen ordner med alle papirene og underskriver dem. De 40 prosentene av kjøpesummen blir betalt som egenkapital og er altså tatt fra brødrenes ’sorte penger’. De resterende 60 prosentene av kjøpesummen lånes i bank. I dag har brødrenes aksjeselskap mer enn 10 slike eiendommer.

Antonio kom med en interessant bemerkning. Han sa at han håpet å få ’amnesti’ i Spania. De spanske myndighetene gir nemlig noen ganger såkalt amnesti til personer som har bodd lenge ulovlig i landet og uten lovlige papirer. Det betyr at slike personer får lovlige identifikasjonspapirer og lovlig opphold i Spania. Og Antonio har altså sørget for å ha en oppholdsadresse der i flere år. Hvis Antonio får et slikt amnesti, da vil han fritt kunne reise hvor han vil i Europa, det vil si også i Norge. Han kan bosette seg her lovlig. Og han kan bo med fast adresse i et av sine hus. Når han har bodd der i mer enn ett år, da kan han selge det uten gevinstbeskatning. Og således har han da ’hvitevasket’ noen av sine narkotikapenger. Så flytter han altså til sitt neste hus, og gjentar operasjonen. Således kan han leve som en rik mann resten av sine dager.”

”I alle dager”! utbrøt Finn. ”De brødrene er sannelig flinke til å sno seg.”

”Det er en ting jeg ikke forstår”, sa Bjørn. ”Det arrangementet til brødrene Calderon er jo kjempesmart. Hvorfor trenger de hjelp av deg”?

”De har to problemer”, svarte Knut. ”For det første blir det alt for mange hus. Og for å slippe gevinstbeskatning må de altså bo minst ett år i hvert av husene med det som sin faste adresse før det kan selges. Det blir mye flytting! Og for det andre: Hvis politiet og skattemyndighetene skulle begynne å etterforske brødrene og deres aksjeselskap, da er det alt for lett for dem å finne frem til brødrenes eiendommer slik som det nå er arrangert. Det er jo det som gjør at vi har så sterkt grep på brødrene.

Som dere nå forstår så kunne jeg gi mobiltelefonen til Antonio i trygg forvissning om at han og broren ikke kan bruke denne tiden til å gjemme bort annet enn de 6 millionene som de har i kontanter og eventuelt et narkotikalager”.

”Jeg tror at Antonio kanskje vil roe seg ned nå etter at han har fått snakke med broren”, fortsatte Knut. ”Og det er viktig for oss at Antonio er rolig når vi nå skal fortsette å snakke med ham. Han må høre etter og forstå hva vi sier når vi gir ham vårt ’tilbud’. Og han må kunne konsentrere seg når han skal tenke over hvilke valgmuligheter som han har”.

”Huff, jeg gruer meg til å gå ned til ham igjen”, sa Finn.

”Vi skal ikke gå ned til ham nå med det samme”, sa Knut. ”Nå må vi planlegge grundig hvordan vi skal fremlegge vårt forslag for ham.

Jeg har laget et brev til Antonio. Dette brevet forteller hva som er vårt krav, hvordan pengene skal overleveres, og at tidsfristen for levering av pengene er midnatt i overmorgen.

Brevet forteller også om hvilke pressmidler vi har:

Nemlig for det første at vi vet at han og broren Francisco har bodd ulovlig i Norge i mange år.

For det andre at vi kjenner til at han og broren har drevet med narkotikasalg i mange år. Det kan vi bevise med de pakkene som ligger bak i bilen hans. Og den bilen har vi nå stående inne i vår garasje. Vi vet at disse pakkene inneholder narkotika. Og at pakkene tilhører ham kan bevises ved at både pakkene og de tilhørende papirene som ligger hos spedisjonsfirmaet har hans fingeravtrykk. Utvilsomt vil liknende papirer som går langt tilbake i tiden være oppbevart hos spedisjonsfirmaet. De har alle sammen hans fingeravtrykk, og de vil bevise at han har drevet narkotikahandelen gjennom flere år.

Og for det tredje at vi har kjennskap til brødrene Calderons aksjeselskap, og til dets eiere og hvordan selskapets aktiva i form av hus og leiligheter er blitt finansiert med ’svarte’ penger”.

Knut fortsatte: ”Vi skal gi brevet til Antonio. Og etter at vi også har overlevert vårt forslag til ham muntlig skal vi la ham få et par timer til å tenke gjennom situasjonen før vi går ned til ham for tredje gang.

Jeg nevnte før vi gikk ned til Antonio for første gang at jeg også har laget et slags manuskript for hva vi skal si til Antonio når vi kommer ned til ham igjen for annen gang. Nå skal dere få hvert deres eksemplar av dette manuskriptet, og også en kopi av brevet til Antonio”.

Knut hentet noen papirer som lå på en bokhylle, og fortsatte: ”Nå må vi diskutere og forbedre mitt manuskript, og så må vi øve oss på det som skal sies til Antonio. Vi må nok også tenke litt på hvordan vi skal si det til Antonio”.

”Unnskyld at jeg avbryter”, sa Bjørn. ”Men hvis jeg var Antonio, da ville jeg ha nølt med å betale noen rans- eller løse-penger. Jeg hadde regnet med at dere ikke har noen planer om å ta livet av noen, og at jeg derfor ville blitt løslatt før eller senere. Riktignok med en stor mulighet for å bli arrestert av politiet like etter at dere løslot meg. Men også med en mulighet for å kunne rømme og gjemme meg igjen for myndighetene. Det er en annen sak hva jeg ville ha gjort hvis dere begynte med vold og tortur. Men jeg ville ha avventet en slik mulighet.

Slik som situasjonen er nå har Francisco tid nok til å gjemme bort både seg selv og sine 6 millioner i kontanter. Ved ikke å betale kan Antonio derfor med sikkerhet redde noe. Ved å betale kan Antonio bare kanskje redde noe mer

I alle fall ville jeg ikke ha betalt uten å ha noen garanti for at dere ikke like etter å ha mottatt pengene likevel vil gå til politiet for å anmelde meg for narkotikahandel. Jeg ville også ha tenkt på at dere når som helst på et senere tidspunkt kan komme med nye utpressingskrav.”

”Ja dette er selvfølgelig tanker som jeg også har gjort meg”, sa Knut. ”Derfor har jeg planlagt at vi først prøver å få Antonio til å betale slik som situasjonen er nå. Og hvis det ikke lykkes for oss, da skal vi gi ham slike garantier som du mener at han må ha for å være villig til å betale de 6 millionene.”

”Det er da helt umulig for oss å gi ham og broren slike garantier som kan ha noen verdi for dem”, utbrøt Finn. ”Du har vel ikke tenkt å gi dem et skriftlig garantibrev undertegnet av alle oss tre? Vær du helt trygg på at jeg vil ikke være med på å skrive navnet mitt på noe papir til Antonio. Det rekker at han har sparket på meg og truet meg. Jeg ønsker ikke at han skal vite hvem jeg er slik at han kan komme hjem til meg og begynne å skjære i meg med den skarpe kniven sin”.

”Du liker ikke tanken på Antonios skarpe kniv”, smilte Bjørn.

”Det gjør ikke jeg heller”, svarte Knut, og fortsatte: ”For å berolige deg Finn, så vil jeg nevne at vi faktisk kan gi ham en slik garanti uten at det innebærer noen vesentlig risiko for oss. Men forklaringen på hvordan det vil være mulig å gi Antonio en slik garanti uten risiko for oss skal jeg gi dere senere hvis det blir aktuelt.

La oss nå i første omgang konsentrere oss om å forsøke å få Antonio til å betale uten at han får noen form for garanti fra oss.

Først skal dere lese hva jeg har skrevet i manuskriptet mitt og i brevet til Antonio. Der beskriver jeg situasjonen slik som den er nå. Og jeg prøver å overbevise ham om at det mest fornuftige valget for ham er å betale. Om vi lykkes med å få Antonio til å ta dette valget avhenger nok av hvordan han vil tenke og føle i denne saken.

Han er nok så intelligent at han vil innse at vi ikke vil prøve oss på noe nytt ran etter at vi er ferdige med dette. Vi kan selvfølgelig beholde en av de pakkene fra spedisjonsfirmaet som ligger i Antonios bil. Da kan vi også senere ha de samme pressmidlene som vi har nå. Men ved et nytt ransforsøk vil vi ikke ha Antonio som vår fange. Og da vil jo begge brødrene kunne rømme og gjemme både seg selv og alt de eier. Dermed ville ikke politiet ha noen sak, og da ville deres etterforskning stoppe opp før de finner brødrene og deres aksjeselskap. Og dermed fins det ikke noen grunn til at brødrene skulle betale noe til oss.

Jeg kan forresten nevne at jeg kjenner ikke navnet til brødrenes aksjeselskap. De papirene fra spedisjonsfirmaet som jeg tok fra Antonio viser at pakkene er adressert til ham.

En annen mulighet vi har for å fortsette å rane brødrene er å forlange enda en betaling etter at vi har mottatt de 6 millionene, men mens vi fremdeles har Antonio fanget i kjelleren. Men hvorfor skulle vi gjøre ting så komplisert? Da ville vi vel ha forlangt et større beløp med det samme”

”Antonio vil derfor snart innse at det er relativt usannsynlig at vi skal forsøke oss på et nytt eller utvidet ransforsøk på et senere tidspunkt”, fortsatte Knut. ”Det vil være viktigere for ham å vurdere sannsynligheten for at vi melder ham til politiet etter at vi har mottatt de 6 millionene. Og da vil han straks innse at vi må holde oss lengst mulig vekk fra politiet etter å ha begått et ran. Vi vil ikke engang like å gjøre en anonym henvendelse til politiet. Og spesielt ikke hvis henvendelsen gjelder anmeldelse av en person som på det kraftigste vil hevde at han ble ranet av anmelderne. Da vil politiet søke etter oss for de kriminelle handlingene som vi har begått. Hvorfor skulle vi utsette oss for noe slikt når det ikke gir oss noen som helst gevinst?

Jeg er overbevist om at Antonio etter å ha gjort disse overveielsene innser at ved å betale de 6 millionene, da taper han dem, men han risikerer ikke noe mer.

Men det som bekymrer meg er at han kan tenke litt annerledes: Han kan anta at vår motvilje mot å henvende oss til politiet er så sterk at vi heller velger å la ham slippe fri selv om han nekter å betale ranspengene. Men da får vi minne ham om at det eneste gale som vi beviselig kan ha gjort så lenge vi ikke har mottatt noen ranspenger er å ha låst ham inne her eller i sin egen bil. Til politiet kan vi da eventuelt si at frihetsberøvelsen var for å skaffe bevis mot brødrene, og at vårt lovbrudd derfor ble gjort under formildende omstendigheter. Med andre ord så er vi ikke så engstelige for å henvende oss til politiet hvis vi ikke har fått utbetalt de 6 millionene.

Men etter å ha mottatt ranspenger, da har vi mye større grunn til å sky politiet.”

”Og nå ber jeg dere om å lese de papirene som jeg har gitt dere”, sa Knut.

Det ble en lengre pause mens Finn og Bjørn leste det som Knut hadde skrevet.

Brevet til Antonio og manuskriptet inneholdt de samme argumentene

”Ja her står jo alt det som du har nevnt”, sa Bjørn. ”Kanskje vi har en ganske sterk sak likevel.”

I de neste minuttene diskuterte de tre kameratene hva de skulle si, og hvordan de skulle opptre når de skulle møte Antonio for annen gang. De var enige om at hensikten med dette andre møtet med Antonio var å gjøre ham kjent med deres ’forretningstilbud’. De var også enige om at dette ’tilbudet’ skulle fremlegges for ham skriftlig ved å gi ham det brevet som Knut hadde skrevet til ham. Men før de ga brevet til Antonio skulle de presentere ’tilbudet’ muntlig for ham. Da skulle de nøye følge teksten i Knuts manuskript. På den måten ville Antonio bli presentert for ranskravet, bli fortalt om hvilke pressmidler de tre kameratene hadde på ham, og også bli fortalt om hvilke tanker som kameratene hadde gjort seg om den situasjonen som de befant seg i. Knut hadde i manuskriptet argumentert overbevisende for at Antonio burde velge å betale 6 millioner kroner, og at han burde anse det som en ’god’ handel.

Finn og Bjørn var enige med Knut i at det var viktig å observere Antonios umiddelbare reaksjoner etter hvert som ’tilbudet’ ble fremlagt for ham. De måtte nemlig vite hvordan Antonio reagerte på ’tilbudet’ deres for å kunne legge fornuftige planer for det tredje møtet med ham.

”Vel. Er vi klare til en ny dyst nå”? spurte Knut, og fortsatte: Vi må gå like forsiktig frem denne gangen som vi gjorde sist. Vi må igjen ta på oss armbeskyttelsene og hettene. Pass på at han ikke greier å rive hetten av hodet på noen av oss.”

De gikk ned i kjelleren. Knut fant frem det samme bordbenet som han hadde brukt som forsvarsvåpen forrige gang de hadde besøkt Antonio. Deretter låste Knut opp døren. De fulgte samme rutine som sist. Og de fant Antonio sittende i den samme stolen slik som forrige gang. De så at Antonio hadde spist maten. Brettet med restene etter måltidet sto på salongbordet foran ham. Mobiltelefonen som han hadde fått av Knut var ikke å se noe sted.

”Smakte maten”? spurte Bjørn.

Antonio så på Bjørn der han sto med hette over hodet. Men Antonio forholdt seg taus.

”Vi har kommet for å gi deg vårt forretningstilbud”, fortsatte Bjørn. ”Jeg håper at du vil akseptere det, og oppfatte det som en rimelig handel”.

Bjørn tok frem manuskriptet som Knut hadde skrevet. Deretter fremsto Bjørn som en rimelig dreven taler. Han leste ikke opp ordrett fra manuskriptet. Men han tittet stadig ned på det slik at han ikke skulle glemme noe. Han fremførte innholdet i manuskriptet på en rolig og klar måte.

Hele tiden mens Bjørn holdt sin tale satt Antonio stille og tilbakelent. Ansiktet hans viste ingen reaksjoner.

Da Bjørn var ferdig med sin tale, la han manuskriptet tilbake i lommen sin. Istedenfor tok han frem brevet som Knut hadde skrevet til Antonio.

”Det som jeg nå har fortalt til deg er også skrevet i dette brevet”, sa Bjørn. ”Du skal få dette brevet, og jeg ber deg om å lese det grundig. Vi skal nå forlate deg igjen, og du kan da overveie denne saken i rolige omgivelser. Men om to timer kommer vi tilbake for å få vite hvilken beslutning du har tatt”.

Bjørn rakte frem brevet, og la det på salongbordet foran Antonio. Han holdt seg hele tiden på lengst mulig avstand fra Antonio.

Knut bøyde seg frem og tok matfatet fra salongbordet. De tre kameratene begynte å bevege seg mot utgangsdøren.

Antonio lente seg langsomt frem og tok brevet. Han grep brevet med begge hender og rev det i to deler.

Med kald og uttrykksløs stemme sa han: ”Jeg har allerede sagt det til dere, men jeg kan gjenta det nå: Jeg har den avtalen med dere at jeg skal oppspore dere en etter en, og da skal jeg ha med meg en meget skarp kniv som skal gjøre dere helt blodfattige.

Hvis jeg blir forhindret av politi og fengsel fra å oppfylle min avtale med dere, da har jeg en bror som vil sørge for at avtalen blir oppfylt på en tilfredsstillende måte”.

De tre kameratene hadde stanset. De sto nå helt stille. Så sa Bjørn med en stemme som røpet at han hadde mistet all sin tidligere selvtillit: ”Vi kommer tilbake om to timer”.

Kameratene forlot kjellerstuen, og Knut låste omhyggelig døren etter seg.

Da de kom opp fra kjellerstuen og hadde satt seg ned i hver sin stol i stuen utbrøt Bjørn: ”Hva er det vi har rotet oss opp i? Den fyren der nede er gal. Han bryr seg ikke om hva som kan skje med ham selv og det som er hans. Det eneste han tenker på er hvordan han kan få tatt livet av oss. Det vil aldri bli mulig å tvinge ham til å betale noe som helst til oss bare ved å true med politiet. Det er nok nødvendig å bruke meget sterkere midler for å få ham til å gi etter”.

”Herregud. Jeg vil hjem”! sa Finn. ”De siste timene har vært et mareritt. Jeg skulle ønske at jeg kunne våkne hjemme i min egen seng og at denne dagen aldri hadde vært. Klokken to i dag begynte det. Da ble jeg med på å skulle rane et par kjeltringer som driver narkotikahandel. Men allerede en halv time senere var jeg også med på å bortføre en uskyldig gammel mann. Og så en stund senere ble jeg truet av en mann som viser seg å være gal med at han aldri vil gi opp før han har skåret meg opp i småbiter. Og nå bare en og en halv time etter at dette marerittet begynte har jeg en hel familie med skarpe kniver etter meg, og de lover å forfølge meg i resten av mitt liv. Jeg er både blitt en kriminell, og blir forfulgt av livsfarlige individer.

Og Bjørn, hva mener du med at det er nødvendig å bruke meget sterkere midler for å få Antonio til å gi etter? Skal vi begynne å klippe fingrene av ham en etter en? Jeg vet ikke hva dere vil, men jeg melder meg herved ut av dette! Er det mulig for meg å gå ned til den gale mannen der nede og si at jeg ikke er med lenger, og at jeg nå går hjem?

Jeg foreslår at vi nå prøver å avvikle dette prosjektet ved først å bli kvitt Antonio. Og deretter må vi bli kvitt den gamle mannen så snart som mulig”.

”Nå må vi roe oss ned”! sa Knut. ”Jeg innrømmer at det nå har dukket opp en ny uforutsett vanskelighet. Det var ikke med i mine planer for dette ranet at Antonio skulle vise seg å være en ensporet fanatiker. Men nå må vi prøve å improvisere og tilpasse oss en ny situasjon.

La meg si med det samme at det selvsagt aldri vil være aktuelt å utsette Antonio for noen slags form for grov vold.

Og la meg legge til at jeg meget godt kan forstå at dere er blitt redde. Antonio er nifs, og det er helt sikkert at han mener alvor med sine trusler.

Hvis du mener at du vil føle deg tryggere hjemme enn her, Finn, da kan du naturligvis forlate oss når som helst. Men ulykkeligvis er du blitt blandet opp i dette her, så du kan nok dessverre ikke slippe helt unna muligheten for å få Antonio-gjengen etter deg. Hvis jeg var deg så ville jeg nok bli her for å følge utviklingen videre. Situasjonen vår er neppe så håpløs som dere kanskje oppfatter den i øyeblikket.

Jeg vil ennå ikke avskrive Antonio som helt umulig. Da han besøkte meg på mitt kontor fremsto han som en sjarmerende mann. Det kan selvfølgelig være at mannen har to adskilte personligheter eller er en psykopat. Men dere må ikke glemme at brødrene Calderon har ordnet seg og sin forretningsvirksomhet på en meget dyktig måte. Jeg er derfor overbevist om at Antonio er intelligent. Det er mulig at han er gal, men det kan også være at han er en dyktig skuespiller. Jeg vet ikke. Men jeg er sikker på at han er i stand til å vurdere den situasjonen som han befinner seg i. Hvis vi derfor gir ham de garantiene som vi tidligere har snakket om, da kan han kanskje bli villig til å samarbeide. Når vi går ned i kjelleren til ham om et par timer, da skal vi gi ham en slik garanti”.

”O.K.”, sa Finn. ”Jeg har tenkt meg om, og jeg føler meg litt roligere nå. Jeg blir her istedenfor å rømme min vei. Jeg må innrømme at jeg er veldig nysgjerrig på den garantien som du vil gi til Antonio. Jeg forstår ikke hvordan du kan gi Antonio en garanti for at vi ikke like etter å ha mottatt de 6 millionene likevel vil gå til politiet og anmelde ham og broren hans for narkotikahandel. Det er da umulig å gi en slik garanti uten at det innebærer risiko for oss selv”.

”Jo. Nå skal jeg forklare”, svarte Knut. ”Vi går ut og henter inn to av pakkene med narkotika. Vi tar de pakkene med oss ned til kjellerstuen. Og med Antonio som vitne skriver vi på den ene pakken med håndskrift: ’VI HAR ANTONIO’. Jeg signerer under den teksten på pakken. På den andre pakken skriver vi ingenting, men jeg signerer også den”.

”Hva! Er du gal”? avbrøt Finn sjokkert.”Er det ikke nok at Antonio viser seg å være gal. Nå er kameraten min blitt det også”!

Etter en kort pause fortsatte Finn: ”Nei, du tuller. Forklar hva du mener med at du skal signere under den teksten på pakken”.

”Jeg har en gammel stempelpute”, sa Knut. ”Jeg trykker min finger på stempelputen, og deretter signerer jeg ved å trykke fingeren et par ganger på pakken. ”Det er jo faktisk ikke uvanlig å signere med fingeravtrykk. Litt risikabelt er det kanskje. Men mine fingeravtrykk fins ikke i noe register, så de kan ikke spores til meg. Likevel vil de gi brødrene Calderon en sikkerhet for at vi absolutt ikke ønsker å ha noen som helst kontakt med politiet. Og i særdeleshet ikke etter at vi har mottatt et ransutbytte på 6 millioner kroner.

Vi forteller Antonio at vi snarest skal overbringe til Francisco den pakken som vi har skrevet på og som har mine fingeravtrykk, sammen med tre av de resterende fire pakkene. Den femte pakken som bare har mine fingeravtrykk beholder vi som vårt middel for å presse brødrene. Denne femte pakken vil vi gi fra oss sammen med Antonio når vi frigir ham.

Etter at Antonio er satt fri, vil denne pakken nemlig ikke lenger ha noen verdi som pressmidel for oss. Det er fordi den da kan bli brukt mot oss hvis den kommer i gale hender. Sammen med den andre pakken som vi har skrevet på og som har mine fingeravtrykk kan den nemlig bli forsøkt brukt som bevis på at vi har gjennomført et ran eller har prøvd å utføre en pengeutpressing. Og da er vi selvsagt bare interessert i å kvitte oss med pakken på et trygt sted, og det er sammen med Antonio der den hører hjemme.

Frigivelsen av Antonio skal skje på den måten at han skal sitte bundet inne i bilen sin. Vi legger den femte pakken med mine fingeravtrykk på setet ved siden av ham inne i bilen. Bilen skal stå parkert inne på et avsperret fabrikkområde der det ikke er noen trafikk. Hvis Francisco betaler ranspengene, da vil han få vite hvor Antonio befinner seg, slik at han kan hente ham.

Men hvis han ikke betaler, da vil politiet få beskjed om hvor de kan hente en narkotikahandler uten oppholdstillatelse i Norge som sitter med en forsendelse med narkotikas ved siden av seg. Vi ønsker selvsagt ikke unødvendig å involvere politiet slik at de vil starte en etterforskning. Men hvis vi blir nødt til å overlevere Antonio til politiet på en slik måte, da risikerer vi maksimalt å bli tiltalt for å ha låst Antonio inne her eller i bilen hans. Hvis vi leverer Antonio til politiet etter å ha holdt ham som fange bare en kort tid, da må nemlig den andre pakken som vi har skrevet på og som har mine fingeravtrykk kunne oppfattes som en beskjed, og ikke som middel for pengeutpressing.

Dermed har vi gitt Antonio den garantien som Finn var så nysgjerrig på”.

”Og når Antonio får den garantien, da tror du at han vil samarbeide med oss”? spurte Bjørn.

”Ærlig talt så tror jeg ikke det. Men det er verdt et forsøk”, svarte Knut, og fortsatte: ”Vi skal gjøre en ting til når vi neste gang er nede hos Antonio. Vi skal ta fra ham mobiltelefonen. Antonio har ganske sikkert ringt til broren sin. Da er Franciscos telefonnummer lagret i telefonens minne. Vi skal derfor notere de telefonnumrene som er kommet inn i telefonens minne. Deretter skal Antonio få låne telefonen igjen.

Vi får se om Antonio viser tegn til å ville samarbeide med oss etter at han er blitt vist hvordan vi kan gi ham en garanti for at han ikke vil få mer problemer fra oss hvis han betaler 6 millioner kroner. Hvis han fremdeles ikke viser noen tegn til å ville samarbeide med oss, da behøver vi ikke å ha noe mer befatning med ham enn å gi ham mat og drikke de neste par dagene”.

Du mener at han kanskje vil ombestemme seg før tidsfristen er ute”? spurte Finn.

”Det er jo en liten mulighet for det. Men det tror jeg ikke noe på, svarte Knut.

”Da har vi altså tapt”! sukket Finn.

”Nei slett ikke”, svarte Knut. ”Du må ikke glemme Francisco”.

”Det er riktig”, bemerket Bjørn. ”Vi vet jo ikke engang hvem av de to brødrene som er storebror eller som bestemmer. Hittil har vi jo ikke hatt noen kontakt med Francisco”.

”Nei, men nå har vi fått en mulighet til å få kontakt med ham. Det er vel lite trolig at han er like kompromissløs som broren. Og dermed er det fortsatt en rimelig god sjanse for at vi skal lykkes i å bli rike denne uken”, sa Knut.

”Skal vi legge planer for hva vi skal si og gjøre når vi går ned til Antonio neste gang”? spurte Bjørn.

”Vi vet jo ikke sikkert hvordan Antonio vil reagere etter at vi har forklart at vi skal gi ham en garanti”, svarte Knut. ”Så denne gangen må vi improvisere”.

”Men la oss gå ut til Antonios bil nå med det samme”, fortsatte Knut. ”Vi skal flytte litt på pakkene med narkotika”.

Knut tok på seg gummihanskene, og så gikk han ut av huset fulgt av Finn og Bjørn.

”Så deilig og varmt det er i dag”, sa Finn. ”Tenk om vi hadde vært ute på sjøen nå og kost oss uten å ha en eneste bekymring”

”Med øl og reker”, drømte Bjørn.

Hvis vi blir rike, da kan vi dra til Middelhavet i januar”, sa Knut.

”Men det er jo her i juni at vi kan oppleve paradiset”, sa Finn. ”Middelhavet har ikke noe sted den skjønnheten som vår skjærgård kan fremvise om sommeren”.

De var kommet bort til garasjen, og Bjørn åpnet garasjedøren som ikke var låst. Inne i garasjen var det parkert to biler. Den ene var bilen til Antonio og den andre var bilen til Knut.

”Bjørn, du må låse opp bilen til Antonio”, sa Knut. Det er fremdeles du som har nøklene til bilen hans”.

Da bildøren ble åpnet og de kunne se pakkene som lå bak i bilen, utbrøt Finn: ”Jeg trodde at pakkene var mindre”.

”Ja, men forhåpentligvis er de ikke tunge”, sa Knut, og la til: ”Nå tar jeg to av pakkene og bærer dem inn i huset. Vent her til jeg kommer tilbake”.

Han tok to av pakkene ut av Antonios bil og bar dem inn i huset. Straks etterpå kom han tilbake, og da låste han opp dørene til sin egen bil.

”Nå skal jeg bære tre av pakkene inn i min bil”, sa han. ”De skal jo kjøres til Francisco før eller senere, og da kan vi selvsagt ikke bruke Antonios bil.”

Bjørn og Finn sto og så på mens Knut flyttet pakkene. De kunne jo ikke ta på pakkene når de ikke hadde hansker på hendene. For heller ikke de ville ha sine fingeravtrykk på pakkene.

Deretter forlot kameratene garasjen, og de lukket garasjedøren bak seg.

Da de gikk inn i huset igjen, sa Finn: ”Det er egentlig synd å være innendørs når det er så pent vær ute”.

”Jeg lar dørene både til terrassen og til vinterhagen stå åpne”, sa Knut.

Han gikk inn på kontoret sitt og hentet en notisbok, en stempelpute og en penn, og la alle tre delene oppå pakken som han hadde hentet fra Antonios bil.

”Hva skal du med notisboken”? spurte Bjørn.

”Vi skal notere Franciscos telefonnummer når vi får det fra Antonio”, sa Knut.

”Du er flink til å tenke på detaljer”, sa Bjørn. ”Men stadig dukker det opp ubehagelige overraskelser som gjør situasjonen stadig vanskeligere for oss”.

”Da kan vi vel ikke gjøre stort mer enn å vente et par timers tid til vi igjen skal gå ned til Antonio”, sa Knut. ”Men før vi går ned til ham skal vi lage et godt middagsmåltid til oss alle sammen. Inkludert Antonio og den gamle mannen selvfølgelig. Men de sistnevnte må nok spise i kjelleren.”

”Skal vi gå ut og sette oss på terrassen en halv times tid før vi går i gang med å lage og spise den maten”? spurte Bjørn.

Det gjorde de. Og etterpå var Knut sjefskokk med Bjørn og Finn som assistenter. Da de var ferdige med å lage maten satte de seg ned ved spisebordet og forsynte seg av maten. De ville ikke bringe noe mat ned til dem i kjelleren før de selv var ferdige med å spise. Men da måltidet var ferdig, var tiden inne for et nytt besøk i kjelleren.

”Det første vi gjør når vi nå møter Antonio igjen, det er altså å forklare at vi skal gi ham en garanti for at vi ikke skal kontakte politiet etter å ha mottatt 6 millioner kroner”. sa Knut. ”Deretter skriver vi den avtalte teksten på den ene pakken, og jeg plasserer mine fingeravtrykk på den. Og så lager jeg mine fingeravtrykk også på den andre pakken. Dette gjør vi slik at Antonio tydelig ser hva vi gjør. Deretter avventer vi Antonios reaksjon. Hvis han begynner å vise seg samarbeidsvillig, da må vi starte en dialog. Og da kan vi kanskje også be ham om å fortelle oss telefonnummeret til Francisco.

Hvis han ikke er samarbeidsvillig eller nekter å oppgi telefonnummeret til broren, da må vi brutalt ta mobiltelefonen fra ham. Da må Bjørn og jeg holde ham, mens du Finn plukker frem telefonen fra lommen hans.

Hvis vi må angripe ham på den måten, da er det viktig at vi hindrer ham i å trekke hetten av hodet på noen av oss. Kanskje vi denne gangen skal feste hettene til klærne våre slik at vi er sikre på at de henger godt fast.”

Kameratene gjorde seg i stand til å gå ned til Antonio for tredje gang. De tok på seg armbeskyttelsene og hettene som de festet ekstra godt til klærne. Denne gangen tok Finn på seg gummihanskene. Så hentet Knut et fat med mat til Antonio. Finn tok de to pakkene som de skulle skrive på, og Bjørn tok med seg notisboken, stempelputen og pennen.

Da de var nede i kjelleren satte Knut fra seg matfatet. Han fant igjen frem det samme bordbenet som han hadde brukt som forsvarsvåpen de to tidligere gangene de hadde besøkt Antonio. Deretter låste Knut opp døren til kjellerstuen.

Denne gangen så de at Antonio hadde flyttet seg til en annen stol. Han satt og leste i en avis, og ble tilsynelatende ikke forstyrret av at de tre kameratene kom inn gjennom døren. Knut hentet brettet med middagsmaten og satte det på salongbordet.

”Jeg beklager at vi ikke har lagt frem dagens avis til deg”, sa Bjørn. ”Vi har dessverre glemt å kjøpe noen avis i dag”.

Antonio ignorerte ham og fortsatte å lese.

”Vi kommer med middagsmat til deg”, fortsatte Bjørn. ”Den er varm nå, og vi skal ikke bli her så lenge at den blir kald før vi går”.

Antonio la vekk avisen og trakk matfatet bort til seg. Så begynte han å spise. Og etter et øyeblikk sa han: ”Det er for lite øl”!

”Selvfølgelig skal du få mer øl”, sa Bjørn. Han så henimot Knut som straks forlot rommet.

”Jeg vil gjerne gå rett på sak”, sa Bjørn. ”Nå har du fått to timer til å tenke deg om. Har du overveiet vårt tilbud”?

Antonio så langsomt opp. Han sukket og sa med en avslappet og likeglad mine: ”Jeg har gjort en avtale med dere, og den avtalen er uforandret”.

”Da skal jeg prøve å gjøre valget lettere for deg”, sa Bjørn. ”Vi skal gi deg en garanti for at du og din bror aldri skal få mer problemer fra oss hvis dere betaler 6 millioner kroner til oss”.

Antonio smilte, og mumlet med et oppgitt ansiktsuttrykk: ”Jævla optimister. Det er jo de som har problemer og ikke jeg”!

Bjørn tidde.

Antonio fortsatte å spise.

Knut kom tilbake med en flaske øl i hånden.

”Vår venn her mener at det er vi og ikke han som har problemer”, fortalte Bjørn til Knut, og fortsatte: ”Men jeg håper at vi kan få ham til å se mer realistisk på situasjonen”.

Bjørn gikk bort til Finn som sto og bar på pakkene fra Antonios bil.

”Disse pakkene kjenner du jo godt. Du bar dem tidligere i dag inn i bilen din fra spedisjonsfirmaet”, sa Bjørn. ”Du er allerede blitt minnet på at pakkene har dine fingeravtrykk. Vi skal gjøre disse to pakkene mer interessante. Og etter at det er gjort skal du tenke over om du ikke likevel vil samarbeide med oss”.

Antonio hadde løftet hodet og så bort på pakken.

Bjørn tok frem pennen, og skrev på den øverste pakken med store og tydelige bokstaver: VI HAR ANTONIO.

Deretter tok Bjørn frem stempelputen, og sa til Knut: ” Du Per, kan få æren av å signere.”

Knut trykket et par fingre ned i stempelputen, og så laget han noen tydelige fingeravtrykk på pakken like under den teksten som Bjørn hadde skrevet. Deretter trykket Knut fingrene ned i stempelputen igjen, og laget nye fingeravtrykk på den underste pakken.

”Nå har du vært vitne til hva vi har gjort, og du har sett at fingeravtrykkene er ekte”, sa Bjørn, og fortsatte: ”Det er fem slike pakker i alt. Pakken med teksten og Pers fingeravtrykk, og tre av de resterende fire pakkene skal vi nå overlevere til din bror Francisco. Den femte pakken som bare har Pers fingeravtrykk beholder vi. Det er den pakken som er vårt pressmiddel mot dere. I tillegg til å ha dine fingeravtrykk så er pakken også adressert til deg”.

”Du vil bli frigitt på den måten at du skal sitte festet med håndjern inne i bilen din. På setet ved siden av deg vil vi legge den femte pakken med Pers fingeravtrykk. Vi vil parkere bilen din på et stille område der det ikke er noen trafikk. Hvis din bror betaler ranspengene, da vil han få vite hvor du befinner deg, og da kan han hente deg. Men hvis han ikke betaler, da vil politiet få beskjed om hvor de kan hente en narkotikahandler uten oppholdstillatelse i Norge som sitter med en pakke med narkotika ved siden av seg.

Når du blir frigitt gir vi altså fra oss denne femte pakken. Den har nemlig ikke noen verdi som pressmiddel for oss etter at du er satt fri. Tvert imot kan den da bli brukt mot oss. Sammen med den andre pakken som vi har skrevet på og som har Pers fingeravtrykk kan den da bli forsøkt brukt som bevis på at vi har gjennomført et ran eller har prøvd å utføre en pengeutpressing. Og derfor er vi da selvsagt bare interessert i å kvitte oss med pakken på et trygt sted, og det er faktisk hos deg der den hører hjemme. Derfor vil senere bruk av pakken som pressmiddel være utenkelig.

Selvsagt ønsker vi ikke politiets innblanding i denne saken slik at de vil starte en etterforskning. Men det vil ikke hindre oss fra å overlevere deg til politiet slik som jeg nettopp forklarte. Hvis vi blir nødt til å overlevere deg til politiet, da risikerer vi maksimalt å bli tiltalt for å ha låst deg inne her eller i bilen din. Etter bare å ha holdt deg som fange en kort tid, da må nemlig den andre pakken som vi har skrevet på og som har Pers fingeravtrykk kunne oppfattes som en beskjed og ikke som middel for pengeutpressing”, fortsatte Bjørn.

Etter en kort pause fortsatte Bjørn: ”Dere vil selvfølgelig aldri frivillig gi pakkene med vår signatur til politiet, for de pakkene er jo bevis for deres egen forbrytervirksomhet. Dere kan nok ha lyst til å vise pakkene til politiet som hevn for å måtte betale 6 millioner, men det kan dere altså ikke gjøre”.

Antonio gjespet. Så fortsatte han å spise. Men det virket som om han fortsatt lyttet til det som Bjørn hadde å si.

Og Bjørn fortsatte: ”På den måten som jeg har forklart ovenfor, gir vi dere en garanti for at du og Francisco aldri skal få mer problemer fra oss hvis dere betaler de 6 millionene til oss. Hvis dere velger å betale, da må pengene være klare til overlevering før midnatt i overmorgen.

Men altså, hvis dere ikke betaler pengene, da vil det bare bli en vei å gå for dere, nemlig til politiet og fengslet, og så videre til ruin og en ødelagt forretningsvirksomhet.

Antonio, vi ønsker ikke å beholde deg her med gratis opphold lenger enn høyst nødvendig. Hvis Francisco ikke har betalt innen tidsfristen, da vil du derfor neste morgen bli overlevert til politiet. Men vi skal selvfølgelig sørge for at du straks får din frihet tilbake hvis dere velger å betale”.

Antonio sluttet å spise. Han sa: ”Maten her på stedet er rimelig bra. Men innkvarteringen er alt for begrenset”. Han fortsatte med et skjevt smil: ”Den såkalte garantien som dere gir oss er tvilsom, og etter min mening er den oppkonstruert på en temmelig amatørmessig måte”.

”Garantien er langt fra perfekt”, innrømmet Bjørn. ”Men garantien gjør det enda viktigere for oss å holde politiet vekk fra denne saken. Hensikten med garantien er altså at dere skal forstå at vi ønsker å få overført 6 millioner kroner på enklest mulig måte, og at denne saken deretter skal være avsluttet uten senere komplikasjoner”.

Etter en kort pause sa Bjørn: ”Vi ønsker altså å overlevere til Francisco fire av de fem pakkene som tilhører dere. Kan du vennligst notere telefonnummeret hans i denne notisboken”?

Bjørn rakte notisboken og pennen til Antonio.

Antonio trakk likeglad på skuldrene, og noterte et nummer i notisboken. Deretter skjøv han notisboken og pennen tilbake til Bjørn.

”Hvis dere ikke ønsker noe mer, da ber jeg dere om å forlate dette værelset”, sa Antonio myndig. ”Jeg ønsker nå å spise resten av maten min i fred mens det fremdeles er litt varme igjen i den”.

”Selvfølgelig”, sa Bjørn, og fortsatte: ”Vi kommer tilbake med kveldsmat. Og da håper jeg at du og Francisco er blitt enige om hva dere skal velge”.

”Nå skal jeg spise ferdig middagsmaten”, svarte Antonio. ”Deretter skal jeg arbeide. Jeg trenger noen skrivesaker. Jeg er nødt til å få gjort noe arbeide mens jeg sitter her”.

”Greit. Vi skal straks være tilbake med skrivesaker til deg”, svarte Bjørn. ”Ønsker du noe mere”?

Antonio sukket med en oppgitt mine: ”Jeg ønsker dere ut av dette værelset. Men prøv å huske skrivesakene, og kom straks med dem”, la han til med en bestemt stemme.

Finn gikk først ut av kjellerstuen. Han bar på de to pakkene. Knut og Bjørn fulgte etter ham.

På veien opp fra kjelleren sa Knut: ”Jeg skal finne frem noen skrivesaker. Men når vi skal levere dem til Antonio, da kan ikke bare en alene gå ned til ham. Vi må være to stykker når vi låser opp døren til kjellerstuen”.

Knut gikk inn på kontoret sitt og kom straks tilbake med en blokk skrivepapir og et par penner. Han tørket omhyggelig av pennene og rev vekk først og siste sidene fra blokken med skrivepapir for å fjerne fingeravtrykk. Han var forsiktig slik at det ikke skulle komme noen nye fingeravtrykk.

”La oss gå ned til Antonio med dette”, sa han. ”Du må bli med meg, Bjørn. Det skal bli spennende å se hvordan han velger å oppføre seg denne gangen”.

Da de sto utenfor døren til kjellerstuen hadde Knut igjen tatt frem bordbenet for å bruke det som forsvarsvåpen. Han låste opp døren. men Antonio satt fortsatt rolig og spiste middagsmaten sin.

”Legg sakene der”, sa Antonio, og pekte på enden av salongbordet. Han fortsatte å spise, og viste ikke Bjørn og Knut noe mer oppmerksomhet.

Bjørn og Knut forlot kjellerstuen, og gikk opp til Finn som allerede hadde satt seg i en god stol ved peisen i stuen.

”Antonio er uforskammet og arrogant”, sa Finn.

”Ja selvfølgelig, det er fordi han er sint”, sa Knut. ”Men jeg liker ikke den likeglade og tilfredse holdningen som han har nå. Da vi besøkte ham de to første gangene oppførte han seg slik som man kan forvente av en person som er fanget. Men nå oppfører han seg som om han har alt under kontroll. Og det liker jeg ikke. Jeg håper at han ikke er i stand til å komme med en ubehagelig overraskelse til oss”.

”Du mener at han kan trumfe oss”, sa Finn.

”Ja, du kan si det slik”, sa Knut.

”Og deretter kommer han hjem til oss med den skarpe kniven sin”, sa Finn stille.

”Det er en annen sak som jeg heller ikke liker”, sa Bjørn. ”Jeg forstår ikke at du kan gi fra deg fingeravtrykkene dine tilsynelatende uten å tenke på risikoen for at de skal lede til oss. Knut, er du sikker på at fingeravtrykkene dine ikke befinner seg i et eller annet register eller et annet tilgjengelig sted? Er du for eksempel sikker på at du ikke avga dine fingeravtrykk da du avtjente militærtjenesten?

”Det husker jeg ikke”, sa Knut.

”Du husker det ikke”! nesten ropte Bjørn. ”Er du helt sløv? La oss straks fjerne de fingeravtrykkene fra pakkene med narkotika. De må være helt fjernet før vi sender pakkene til Francisco”.

”Jeg tror ikke at vi behøver det”, sa Knut.

”Hva er det vi ikke behøver”? spurte Finn.

”Vi behøver ikke å fjerne de fingeravtrykkene”, sa Knut.

”Men hva vil du gjøre med pakkene”? spurte Bjørn.

”Sende dem til Francisco”, sa Knut.

”Men jeg er ikke villig til å ta en sånn sjanse”! utbrøt Bjørn nesten hysterisk.

”Det behøver du ikke heller”, sa Knut.

”Hva mener du”? spurte Finn nervøst.

”Dere må roe dere ned og stole på meg, så skal jeg forklare”, sa Knut. ”Da jeg satte de fingeravtrykkene på pakkene brukte jeg to fingre. Det så dere ikke sant? Jeg brukte høyrehånds pekefinger og langfinger. Og så trykket jeg flere ganger. Men på den øverste pakken brukte jeg bare pekefingeren, og på den nederste pakken brukte jeg bare langfingeren”.

”Men herregud da mann.. Hva tror du at du har oppnådd med det trikset”? utbrøt Bjørn fortvilet. ”Fingeravtrykkene befinner seg jo på pakkene, og Antonio kan bekrefte at de er fra samme person”.

Ja, men du finner ikke samme fingeravtrykk på begge pakkene nå. Det er helt sikkert mange fingeravtrykk på de pakkene. Hvis noen leter etter mine fingeravtrykk blant mange andre, da vil de lete etter fingeravtrykk som er like på begge pakkene. Da vil de altså overse mine fingeravtrykk”.

”Men nå vrøvler du jo, Knut” sa Bjørn. ”De andre fingeravtrykkene er usynlige, men det er da i sannhet ikke de som du ga fra deg”.

”Jo da”, svarte Knut. ”Petter, sønnen min som bor hos moren sin på Hamar, har liggende en del tryllesaker i en skuff inne på kontoret mitt. Den esken med stempelsverte som vi brukte for å sverte fingeren min ligger blant Petters tryllesaker. Det er ikke en stempelpute, men en eske med sverte. Og den sverten mister fargen når den blir utsatt for dagslys. Jeg antar at fingeravtrykkene mine på pakkene allerede er blitt svakere. Men vi skal legge pakkene ut på verandaen for å få gjort disse fingeravtrykkene helt usynlige”.

”Din dritt”! utbrøt Bjørn. ”Du er en jævlig kjeltring”!

”Jeg kunne ikke sagt det bedre”, sa Finn. Men du burde vel heller ha sagt at vi er blitt noen jævlige kjeltringer alle tre”.

”Ja vi innrømmer at du lurte oss nå”, sa Bjørn. ”Men jeg håper at du ikke har lurt deg selv også. Francisco vil oppdage at det ikke lenger er noen fingeravtrykk på den pakken som jeg skrev en tekst på, og som du signerte med ditt fingeravtrykk. Når fingeravtrykkene dine er forsvunnet, da er den garantien som vi lovet å gi til brødrene også blitt borte. Det eneste vi har oppnådd med dette fingeravtrykk-tøvet er å demonstrere for brødrene at de ikke kan stole på et eneste ord av det vi sier”.

”Jeg ba dere om å stole på meg”, sa Knut. ”Jeg er da ingen idiot? Nå skal jeg forklare videre: Sent i kveld vil det ikke være vanskelig å finne en fyllik eller narkoman som sover ut rusen på et eller annet sted der vi kan komme til. Da vil det ikke være vanskelig å sverte en av fingrene hans med ordentlig sverte og så trykke fingeren på de to pakkene våre”.

”Unnskyld”! sa Bjørn. ”Det er nok jeg som er idiot”.

Knut reiste seg, og etter å ha tatt på seg gummihanskene hentet han de to pakkene fra entrèen og bar dem ut på verandaen. Der la han dem slik at solen skinte på det som var igjen av fingertrykkene hans. Deretter hentet Knut en ordentlig stempelpute, og den GPS mottakeren som Francisco skulle få. Han la disse tingene ved siden av de to pakkene.

”Vi drar ved tolvtiden i natt”, sa Knut.”Etter å ha fått satt nye fingeravtrykk på pakkene, drar vi til Larvik. Der legger vi det som vi har med til Francisco innenfor hekken ved siden av inngangsporten til eiendommen hvor han bor. Deretter ringer vi til ham, og forteller at vi har lagt fire av pakkene som tilhører ham og en GPS mottaker innenfor hekken hans slik at han kan hente dem.”

”Vi har ikke noe bestemt som skal gjøres i løpet av de neste timene”, fortsatte Knut. ”Derfor må vi nå bare slappe av en stund. La oss prate om det som har hendt i dag. Om en stund skal jeg komme med kaffe. Og da må vi også gå ned til den gamle mannen med middagsmaten hans. Men det aller første vi nå kan gjøre, er å ta av oss beskyttelesutstyret. Dere kan gå inn på et av badene.”

Bjørn og Finn forsvant inn på hvert sitt bad for å skifte, og Knut gikk inn på soveværelset sitt. Etter en stund samlet alle tre seg igjen i stuen De tre kameratene ble sittende ganske lenge og pratet om dagens hendelser. Stemningen var trykket. Ikke bare hadde de møtt uventet sterk motstand fra Antonio. De hadde også blitt utsatt for skremmende trusler. Og de hadde tatt en gammel mann til fange. De ble enige om at de først skulle gi den gamle mannen middagen hans sammen med en god vin, og så skulle de sørge for at han fikk friheten sin tilbake umiddelbart etterpå.

Til slutt sa Finn: ”Vi sitter bare her og prater. Den gamle mannen har nå sittet alene der nede i fangecellen sin i flere timer. Nå må han få middagsmaten sin, og samtidig må vi fortelle ham at vi skal sørge for at han skal få friheten sin tilbake straks etter at han har spist.”

Knut reiste seg, og gikk ut på kjøkkenet der han la middagsmaten til den gamle mannen inn i mikrobølgeovnen.

Da ringte det på døren.

”Politiet eller Francisco har vel ikke funnet oss allerede”? gispet Finn redd.

Knut kom tilbake fra kjøkkenet og sa: ”Beklager. Det er noe som jeg har glemt. En av mine klienter sa at han kanskje ville komme innom meg i kveld for å hente en saksmappe. Vær så snill å gå ut på kjøkkenet, og vent der til jeg kommer tilbake”

Knut lukket opp døren. Utenfor sto hans kunde Helge Christensen, som sa: ”Hei! Fint at du er hjemme”.

”Kom inn”, sa Knut og viste Helge inn i entrèen.

”Jeg fikk en telefonoppringning for en liten stund siden om at alt er klart i London”, sa Helge, og fortsatte: ”Derfor bestilte jeg plass på et fly som går fra Torp om mindre enn to timer. Nå er jeg på vei dit, og jeg fant ut at jeg burde ta en liten omvei og kjøre bort til deg for å se om du var hjemme. Jeg er sent ute, men vi rekker så vidt å ordne det slik at jeg kan ta papirene med meg på denne reisen”.

”Ja, det går vel så vidt”, svarte Knut. ”Den planen som vi hadde var vel at du skulle ta dem med deg til møtet som skal holdes om 14 dager”

”Jeg kommer tilbake til Norge før jeg drar til det møtet”, sa Helge. ”Men nå får jeg mer tid til å studere papirene dine”.

De to mennene gikk raskt gjennom stuen for å komme til Knuts kontor. Da de var kommet dit ble Helge tilbudt en stol, og Knut sa: ”Vent der et øyeblikk så skal jeg hente papirene”.

Deretter gikk Knut tilbake til stuen og åpnet døren til kjøkkenet. Han sa til Bjørn og Finn: ”Jeg kommer til å bli inne på kontoret i cirka 10 minutter før vi er ferdige der. Dere kan gjøre i stand kaffe til oss, og dekke på bordet inne i spisestuen”.

Deretter lukket Knut døren til kjøkkenet, og han fortet seg bort til peisen.

Peisen til Knut er ganske spesiell. Den er åpen, og ligger cirka 70 centimeter over stuegulvets nivå. I veggen under peisen er det en vakker dobbeltdør i støpejern.

Nå bøyde Knut seg ned og låste opp denne støpejernsdøren. Innenfor er det et rom der både gulv, tak og veggene er bekledd med stålplater. Til venstre i dette rommet står det en sikkerhetsboks. Og mellom sikkerhetsboksen og veggen til høyre sto det fire forskjellige attachemapper.

Knut grep tak i en av attachemappene og løftet den ut. Deretter skjøv han støpejernsdøren tilbake slik at den var lukket. Men han lot nøklene stå i låsen. Han skyndte seg tilbake til kontoret sitt med attachemappen. I døren inn til kontoret sa han: ”Vi blir nødt til å snakke litt om disse papirene før du drar, men jeg håper at det ikke skal ta lang tid”.

Knut lukket døren bak seg.

Cirka 10 minutter senere kom Knut og Helge ut fra kontoret.

”Jeg ønsker deg en god tur til London”, sa Knut. Hvis du har noen spørsmål angående papirene mens du er der eller etter at du har kommet tilbake til Norge, da må du ringe til meg”.

”Ja jeg skal gjøre det. Jeg er glad for at du hadde papirene i så god orden slik at vi kunne gjøre unna dette møtet så raskt. Nå rekker jeg sikkert flyet”.

Knut fulgte Helge ut til ytterdøren, og ble stående der en liten stund mens Helge satte seg inn i bilen sin og kjørte av sted.

Deretter gikk Knut tilbake til Bjørn og Finn som nå satt i spisestuen.

”Vi har gjort klar kaffen og noen kjeks og kaker” sa Finn. ”Men nå må vi varme middagsmaten til den gamle mannen slik at også han kan få noe å spise”.

”Ja, middagsmaten hans står ferdig til å bli varmet i mikrobølgeovnen”, sa Knut. ”Kan ikke du Finn ordne med det. Ta på deg ranshetten din og gå ned til ham med maten når den er blitt varm. Ta med en flaske øl, men spør om han heller vil ha vin til maten. Det er en fiskerett. Etter min mening passer det best med en hvitvin til den maten”.

Knut hentet nøklene til kjellerrommet der den gamle mannen satt innelåst, og ga den til Finn.

”Bjørn og jeg flytter kaffeoppdekningen inn i stuen mens du ordner opp med den gamle mannen. Bring med deg opp hit restene etter lunsjmåltidet hans. Og ikke glem å fortelle ham at vi skal gi ham friheten tilbake straks når han har spist middag. Han kan naturligvis også få kaffe av oss hvis han har lyst til å bli der nede en halv time til”.

”Det er jeg helt sikker på at han ikke vil”, sa Finn. Han skrudde på mikrobølgeovnen.

Knut hentet to brett, og fylte dem med det som sto på spisebordet. Deretter bar Knut og Bjørn brettene inn i stuen.

”Vi drikker kaffen ved salongbordet”, sa Knut.

Da de var ferdige med å dekke på til kaffe, spurte Bjørn: ”Hvor skal vi kjøre den gamle mannen. Og hvordan skal vi gå frem når vi setter ham fri”?

”Jeg vet nøyaktig hvor og hvordan vi skal gjøre det”, sa Knut med en trygg og overbevisende stemme.

Han reiste seg og gikk bort til peisen. Støpejernsdøren under peisen var ikke helt lukket.

Knut bøyde seg raskt ned og åpnet døren helt opp.

Rommet innenfor var helt tomt bortsett fra sikkerhetsboksen

”Herregud”! ropte Knut. ”Attachemappene er borte. De er stjålet”!

Knut var blitt likblek. Det så ut som om han skulle besvime.

”Hva i all verden. Det ser ut som om du har fått ditt livs største sjokk”, utbrøt Bjørn forskrekket.

”De attachemappene må ikke bli borte”, sa Knut fortvilet. ”De inneholder særdeles viktige papirer som tilhører mine kunder. Jeg skulle bare oppbevare attachemappene noen få dager fordi jeg trengte å studere noen av papirene som ligger i dem. Både mine kunder og jeg er helt ferdige hvis de papirene kommer i urette hender”.

”Ta det rolig”, sa Bjørn. ”Hvis de er stjålet, da kan du få tilbake tapet fra assuranseselskapet”.

”Å herregud”, stønnet Knut. ”Du forstår ingenting. Papirene er meget kompromitterende for mine kunder. Dessuten ligger det blant annet en såkalt ’land title’, det vil si et skjøte, for en meget stor eiendom i en av attachemappene. Verdien er kanskje 100 millioner kroner. Tror du at forsikringsselskapet vil erstatte noe slikt”?

”Et mistet skjøte kan du vel få tilbake fra myndighetene”? spurte Bjørn.

”Ikke når det er et tvilsomt eierskap til det”, svarte Knut med svak stemme. ”Jeg kommer til å bli myrdet av mine kunder. Og etterpå kommer de i fengsel når myndighetene blir kjent med innholdet i de attachemappene”.

Døren fra entrèen ble revet opp, og Finn kom løpende inn i stuen.

”Den gamle mannen er borte”, gispet han. Han er ikke i kjelleren. Den gamle mannen har rømt”!

Nå er det jeg som sier herregud”! utbrøt Bjørn. ”Nå går han selvfølgelig straks og anmelder oss til politiet. Og hvis politiet kommer hit allerede i kveld, da finner de Antonio innesperret nede i kjelleren. Hva skal vi gjøre nå”?

”De 6 millionene som du lovet oss kan vi glemme. Nå blir det fengsel istedenfor, og etterpå kommer Antonio med sin skarpe kniv”, sa Finn fortvilet. ”For nå vil jo også Antonio få vite hvem vi er”.

”De stjålne attachemappene er viktigere enn noe annet”! sa Knut med dirrende stemme.