FRIHET - STYRING

En bekjennelse om politisk oppfatning.

Av

Ragnar Haugen

© Copyright 2014

FRIHET STYRING

Kriminalkomedie

Ragnar Haugen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-999873-2-5 (epub)

INNHOLD

Innledning

Kapittel 1: Et fritt marked og fri konkurranse er nødvendig for økonomisk utvikling og best utnyttelse av ressurser.

Innledning

Vi lever i en verden der vi alle sammen disponerer en betydelig mengde frihet, selv om vi blir styrt og styrer med utallige lover og regler som begrenser denne friheten for oss selv og for dem som vi styrer. Naturen styrer oss med faste og ufravikelige lover som vi må forholde oss til. De resterende lovene og reglene er de som vi mennesker selv lager og anvender for styring. Men våre lover og regler må ustanselig justeres og tilpasses forholdene i en verden som er komplisert og i stadig forandring. Vi blir derfor i utallige nye situasjoner og saker stilt overfor spørsmålet om hvor, når, hvorfor, hvordan, hvor lenge, etc. vi skal velge å bruke styring eller frihet. Det kan ofte være svært vanskelig å finne det riktige svaret på dette spørsmålet, spesielt ettersom det ofte ikke finnes noe slikt svar som er ”riktig” for alle dem som er berørt av den situasjonen eller saken som reiser dette spørsmålet fordi disse har forskjellige interesser eller behov, etc. Det er interessene, dyktigheten, kunnskapene, etc. til de som styrer som bestemmer hvordan styringen blir og hvilke konsekvenser den får. Men hvor god eller riktig styringen og dens konsekvenser er for dem som blir berørt av dette avhenger av deres individuelle forhold til denne styringen og dens konsekvenser. Styring ut fra egoistiske særinteresser og styring av udugelige ledere er selvfølgelig vanlig, men problemer som følge av dette blir ikke spesielt behandlet i det etterfølgende. Det blir heller ikke gjort forsøk på noen grundig behandling av begrepet styring for noe bestemt område innenfor begrensende rammer. Istedenfor vil betraktningene dreie seg om diverse viktige områder av samfunnslivet der styring blir behandlet som et vidtfavnende begrep. En grunnleggende idè for betraktningene i denne boken er at naturens lover svært ofte gir veiledning om hva som er den beste styringen for å skape samfunn som er gode for alle innbyggerne.

Denne idèen er selvfølgelig ikke ny. Den er tvert imot meget godt kjent, og vi har utallige eksempler på at menneskene i mange saker og situasjoner ubevisst blir styrt eller bevisst styrer slik at de mest mulig handler i henhold til naturens lover. Vi kan nevne et par eksempler på forhold som naturen har bestemt og som menneskene alltid har tilpasset seg fordi menneskene alltid har forstått hva naturens lover innebærer i disse sakene eller situasjonene:

- Når klimaet blir kaldt da må vi beskytte oss med klær etc. ellers vil vi fryse.

- En bonde må sørge for at plantene på jordet får riktig mengde med vann, ellers visner eller råtner de.

De ovennevnte eksemplene anses som selvfølgeligheter fordi disse ”naturlovene” oppfattes umiddelbart av alle.

Vi skal nevne et nytt eksempel på en regel som også er en følge av naturens lov og orden:

- Vi må være slik mot andre som vi ønsker at de skal være mot oss for å få venner og ikke uvenner.

Dette er også en lett forståelig regel, og menneskene har til alle tider og alle steder omskrevet denne regelen til utallige detaljerte lover og regler for god moral og dannelse, etc. Men til tross for at denne lett forståelige regelen er blitt forklart i detalj av et omfattende lov- og regelverk så er det en kjent sak at menneskene stadig finner det vanskelig å oppføre seg i henhold til den, og da med dårlige resultater.

Vi skal nå nevne et par eksempler som viser at vi må først kjenne og forstå naturens lover før vi kan handle i henhold til dem:

- En ingeniør må dimensjonere sin konstruksjon sterk nok, ellers kan den bryte sammen.

- Vi må først finne de fysiske lovene som ligger til grunn for radioen, ellers ville vi ikke engang tenke på å lage en radio.

De ovennevnte eksemplene antyder lover som er bestemt av naturen, og det er ikke noe menneske gitt å bryte disse lovene. Eksemplene er valgt for å illustrere nødvendigheten av å kjenne naturens lover og å handle i henhold til disse for ikke å møte uoverstigelige hindringer, men istedenfor for å kunne oppdage nye muligheter i våre bestrebelser på å oppnå et bedre liv og et godt resultat av vårt arbeide. Mange av naturens lover og regler er imidlertid vanskelige å forstå, noen er vanskelige å leve etter, og atter andre er fremdeles ukjente for oss. Både vi mennesker som individer og våre samfunn greier derfor ikke å følge disse lovene lenger enn til en viss grad, og vi kan dermed sammenlignes med individer som ikke greier å følge fellesskapets lover og regler lenger enn til et visst nivå av sosial vellykkethet. Hvis vi skal forbedre denne graden av vellykkethet, da må vi kjenne, forstå og følge naturens lover bedre enn vi gjør i dag. Og da må vi la naturens lover veilede oss både om hvordan våre egne handlinger og vår livsførsel bør være, og også om hva som er den beste styringen for å skape samfunn som er gode for alle innbyggerne.

Vi kan fremføre et postulat1, nemlig at et samfunn kan utvikle kultur og sivilisasjon bare i den grad samfunnet kjenner og følger naturens lover.

Men det er likevel ikke nok bare å styre og å bli styrt med lover og regler. Vi skal nå studere et nytt eksempel som vil vise at frihet er like viktig som styring. Eksemplet er betraktninger om hvordan naturen har skapt vår verden. Vi vil se fra eksempelet at naturen har bygget opp vår verden med sitt lovverk, men at også tingenes frihet, det vil si tilfeldigheter har vært en forutsetning for vår verdens tilblivelse og utvikling:

Vår verden er bygd opp av et visst antall grunnstoffer, og hvert grunnstoff består av atomer som alle sammen er helt like og spesielle for det grunnstoffet. Disse atomene kan binde seg til andre atomer etter bestemte regler og bygger på den måten opp molekyler. Slik oppstår enda flere stoffer enn de rene grunnstoffene. For eksempel er vann et ”laget” stoff som består av to forskjellige grunnstoffer. Men i tillegg til masse som altså er bygd opp av atomer består vår verden også av forskjellige energiformer. Det fins lys, elektromagnetisme, varme, tyngdekraft og mye rart i verden. De forskjellige former for energi har alltid en tilknytning til masse. Vann kan for eksempel inneholde forskjellig mengde med varme. Det kan vi måle som temperatur og den vil bestemme hvilket av vannets tre alternative tilstander som vannet skal befinne seg i, nemlig enten som damp, vann eller is.

Men en verden av masse og energi trenger noe mer for å bli levende, nemlig bevegelser som gir forandringer. Og vår verden er i sannhet ”levende” like fra himmellegemene som er i stadig bevegelse i forhold til hverandre ned til den enkelte sol eller planet der alt som verden består av kan forflytte seg når betingelsene er tilstede. Endog atomene er ”noe som synes å være i intens bevegelse”. Atomer kan innta faste plasser i forhold til hverandre når de bygger opp molekyler, og molekylene igjen kan innta bestemte plasser i forhold til hverandre når de bygger opp faste masselegemer. Men atomer og molekyler bygger også opp gasser og væsker og annet som ikke er fastbundet. Bevegelsene – det vil si forflytningene - av atomer som ikke er fastbundet vil føre til at stadig nye atomer får komme i forbindelse med andre atomer. Ettersom atomene ofte har stor evne og villighet til å inngå foreninger med hverandre så gir disse bevegelsene atomene mulighet til å danne stadig nye og forskjellige molekyler.

I den frie natur får altså atomene anledning til å bygge opp alle slags mulige molekyler – selvfølgelig alltid bare i henhold til det som er mulig eller ikke mulig. Og hva som er mulig bestemmer naturen. Det er det som vi kaller naturens lover. Naturen blir et stort laboratorium der atomene blindt får utvikle molekyler etter metoden ”prøving og feiling”. Vår planet er et utrolig velegnet sted for organisk liv. Organiske molekyler oppsto derfor meget tidlig i vår klodes barndom. Etter hvert ble noen av disse organiske molekylene mer og mer kompliserte inntil – ved ren tilfeldighet – et molekyl ble i stand til å dele seg for deretter å bygge seg opp igjen. Dermed var det første ekte liv skapt. Men naturen fortsatte en blind utvikling videre etter samme ”prøve og feile” metode inntil planter og dyr oppstod – og til slutt mennesket. Vår klode har et kolossalt mangfold av arter som konkurrerer på et begrenset livsgrunnlag. Men i dag har en dyreart – mennesket – blitt suveren hersker over alt annet liv på vår jord.

Vi ser fra eksempelet ovenfor at tingenes frihet i form av tilfeldige bevegelser og resulterende konstellasjoner eller hendelser skaper mulighetene for mange forskjellige nyskapninger. Denne friheten er altså en betingelse for muligheter, utvikling og variasjon. Men naturens lover regulerer utviklingen bare med bestemmelser om hva som er mulig og hvordan det som er mulig kan bygges opp og funksjonere. Vi ser nemlig fra eksempelet ovenfor at tingenes frihet skaper en blind utvikling, og naturens lover kan ikke regulere denne blinde utviklingen til annet enn hva som er mulig. Utviklingen må derfor ikke nødvendigvis føre til ”gode” resultater. Vi så i eksempelet ovenfor at den blinde utviklingen har ført til at menneskene er blitt herskerindividene på Jorden. Men dessverre er menneskene blitt så tallrike at Jordens ressurser ikke lenger er tilstrekkelige, og menneskene forurenser og ødelegger sin klode blant annet ved å tømme Jorden for ikke-fornybare energikilder, etc. Sett fra avstand kan det vel sies at vår vakre klode er blitt syk. Den er blitt angrepet av virus – det vil si menneskene.

Ovennevnte betraktninger viser at tingenes frihet og tilfeldigheter er nødvendige for å muliggjøre utvikling og mangfold. Dessuten vet vi at frihet er nødvendig for menneskenes trivsel og for at de skal kunne leve sine liv i henhold til sine egne ønsker og behov.

Men det vil senere i denne boken bli nevnt flere eksempler på at også for menneskene ville ukontrollert frihet føre til en blind og ofte uønsket utvikling. Derfor må menneskene enkeltvis, deres samfunn og deres miljø hjelpes og beskyttes med hjelp av styring i henhold til faste regler og lover. Og når menneskene skal bygge opp slike lov- og regelverk for styring av sine samfunn, da må de benytte fornuft. Da må de slik som nevnt ovenfor prøve å unngå å bryte naturens lover, og istedenfor forsøke å bli kjent med, forstå og følge naturens lover så godt de kan. Denne bokens første kapittel vil vise hvor vanskelig, men viktig dette kan være ettersom naturen er komplisert og full av paradokser: Tingenes frihet har ført til menneskene som grådig forbruker alt for meget av Jordens ressurser. Men vi skal se at frihet i form av et fritt marked og fri konkurranse likevel ikke bare er en forutsetning for at menneskene skal få et materielt rikere liv, men også er en forutsetning for at Jordens ressurser blir utnyttet på beste måte!

KAPITTEL 1: ET FRITT MARKED OG FRI KONKURRANSE ER NØDVENDIG FOR ØKONOMISK UTVIKLING OG BEST UTNYTTELSE AV RESSURER.

De etterfølgende betraktninger kan føre til det postulat2 at naturen alltid forsøker å utvikle alt levende som eksisterer i fri natur henimot en stadig høyere grad av levedyktighet, og at naturen alltid benytter fri konkurranse i denne utviklingsprosessen.

Vi kan studere forholdene i den frie natur der alle levende individer, og samfunn og arter av disse individene, eksisterer i fri konkurranse med hverandre om et nødvendig livsgrunnlag. I den frie natur er livsforholdene forskjellige fra sted til sted og til ulike tider, slik som for eksempel i sjø eller på land, om sommeren eller vinteren, i regnperiode eller tørkeperiode, osv. Perioder med gode livsforhold med rikelig tilgang på ressurser avløses av perioder da livsgrunnlaget helt eller delvis forsvinner. Forandringene skjer imidlertid ikke bare periodevis, men etter hvert som tiden går vil det også skje varige forandringer i naturen. For eksempel kan gjennomsnittlig temperatur gradvis synke, eller en ressurskilde kan bli uttømt. Heller ikke de forskjellige arter av liv vil forbli uforandret. Vi vet jo at alle individer av en art ikke er identiske, men at de får forskjellige særtrekk ved fødselen, og at disse særtrekkene kan føres videre i arv til etterslekten. Således gjør naturen det mulig for artene å forandre seg. Etter hvert som tiden går og naturen forandrer seg oppstår det derfor også forskjellige og nye arter av liv. Så vel disse nye som de gamle artene må altså tilpasse seg forskjellige livsforhold i en natur som er i stadig forandring. Denne tilpasningen skjer gjennom individenes anstrengelser for å overleve. De individer og arter som ikke makter tilpasningen risikerer å gå til grunne mens de mer tilpasningsdyktige arter fortsetter å leve i en mer eller mindre fredelig sameksistens i naturen. I denne sameksistens vil individene og artene måtte konkurrere med hverandre om å oppnå sin del av det begrensede livsgrunnlaget som naturen tilbyr. Det blir de mest levedyktige individene som overlever og som fører sine slekter videre. Det er de individene som har evner som er viktige for artens levedyktighet som på denne måten utvelges og som ved arv overfører sine evner til de etterfølgende slekter. Etter hvert som naturen forandrer seg oppstår imidlertid nye muligheter og utfordringer, og dermed kan nye evner bli viktige for artens levedyktighet. De individene som i størst grad er i besittelse av disse nye evnene blir nå de mest levedyktige. Det blir derfor disse individene som nå vil føre sin slekt videre, og som ved arv overfører til etterslekten både sine spesielle nye evner og i mindre eller større grad artens sedvanlige evner. Slik går utviklingen videre, og således oppstår arter med stadig mer utviklede eller rikere evner som med større levedyktighet vil konkurrere om livsgrunnlaget i naturen. Eksempelvis frembringer denne utviklingen i den frie natur stadig mer avanserte dyrearter – det vil si dyrearter med mer utviklede og rikere evner – som i større grad greier å utnytte de mulighetene og mestre de utfordringene som naturen byr på, og som dermed utvikler seg til å bli mer levedyktige.

Det er bare ved å nå frem til en større grad av spesialisering og/ eller allsidighet at en art kan greie å utnytte de mulighetene og mestre de utfordringene som naturen byr på på en bedre måte. Spesialisering er utvikling av evnen til å kunne utnytte livsmuligheter på spesielle steder (for eksempel i polarstrøk, i ørkenområder, etc.), eller til å kunne mestre spesielle utfordringer. ( For eksempel å kunne beskytte seg mot angrep fra spesielle fiender, etc.). Allsidighet er utvikling av evnen til å kunne utnytte flere av de mulighetene som naturen byr på (for eksempel å kunne nyttiggjøre seg av både planter og dyr som føde), eller til å kunne mestre utfordringene i flere livsmiljøer (for eksempel både på sletteland og i trærne i skogen). En spesialisering slik som nevnt ovenfor kan resultere i at utviklingen stopper opp for en art hvis denne spesialiseringen fører til tilpasning i et spesielt livsmiljø på den måten at det gjør innpass i andre livsmiljøer umulig. En større grad av allsidighet vil fremme utviklingen av en art på grunn av at allsidigheten gir innpass til større og/ eller flere livsmiljøer. Dermed vil de arter som følger linjen henimot stadig større allsidighet også få utviklet flere evner. En dyreart som har er valgt denne utviklingslinjen er mennesket. Resultatet er at mennesket stadig har kunnet utvikle seg til å bli mer og mer evnerikt. Mennesket er blitt den mest levedyktige dyreart som vår Jord hittil har frembrakt, og har i dag ikke noen virkelig sjenerende konkurranse fra noe annet jordisk levende vesen.

Vi har ovenfor studert betingelsene for at en dyreart skal kunne utvikle seg til å bestå av individer med stadig mer utviklede og/ eller rikere evner, slik at dyrearten skal kunne bli mer levedyktig. Disse utviklingsbetingelsene må være:

1) Hvert individ må ved fødsel ha i seg artens særtrekk og ha mulighet for å kunne utvikle visse evner. Disse evnene må først og fremst være de evnene som artens individer allerede er i besittelse av. Men så langt som det er mulig for det bestående må hvert individ også kunne få sine egne spesielle særtrekk som kan utvikle seg til eventuelle nye evner.

2) Og hvert individ må fritt kunne søke etter og velge det livsmiljøet som er naturlig for det i henhold til dets evner og behov.

3) Hvilke av de nedarvede og eventuelle nye særtrekk og evner som arten har bruk for – og hvilket livsmiljø som passer arten best – må kunne avgjøres på den måten at de individene som i størst grad er i besittelse av de best egnede særtrekk og evner – og som best greier å tilpasse seg sitt livsmiljø – blir utvalgt i fri konkurranse i fri natur til å overleve.

4) Disse utvalgte individene må ved arv kunne overføre alle sine særtrekk og evner til etterfølgende slekter, og denne etterslekt må i fri konkurranse i fri natur kunne fortsette å utvikle seg videre i det livsmiljøet som de utvalgte individene velger.

Der hvor disse utviklingsbetingelsene er tilstede vil det oppstå individer og arter med stadig mer utviklede og/ eller rikere evner, slik at hver av disse artene blir flinkere til å utnytte de mulighetene og mestre de utfordringene som naturen byr på og således blir mer levedyktige.

Det er ikke urimelig å hevde at selv om samfunnets økonomiske liv ikke er levende i vanlig forstand så må ikke desto mindre utviklingsbetingelser som er analoge til de ovennevnte være gjeldende også for samfunnets økonomiske liv. Disse utviklingsbetingelsene må være tilstede for at det økonomiske livet i samfunnet – omfattende alle bedrifter og bransjer av bedrifter – skal kunne utvikle seg således at samfunnet blir i bedre stand til å utnytte de mulighetene og mestre de utfordringene som naturen byr på. Vi skal se nærmere på dette nedenfor.

Samfunnets økonomiske liv omfatter alle bedrifter som har virksomheter av økonomisk art fra store bedrifter med mange arbeidstagere til enkeltmannsvirksomheter, det vil si enkeltmennesker som utfører virksomhet av økonomisk art. Vi kan betrakte alle disse virksomhetene som bedriftsenheter. Og vi kan studere utviklingsbetingelsene for en bransje av disse bedriftsenhetene på en måte som er analog til den måten som vi ovenfor studerte utviklingsbetingelsene for en art av levende individer. I denne analogistudien reduseres fri natur til å omfatte bare det frie marked. De ovennevnte betingelser for utvikling kan da omskrives slik:

1) Hver bedriftsenhet (enten den er nyetablert eller gammel) må fritt kunne erverve seg og fritt kunne bruke alle de kunnskapene og metodene, etc. som bransjen allerede er i besittelse av, og i tillegg må hver bedriftsenhet fritt kunne bruke kunnskaper og metoder, etc. som er ervervet eller utviklet av bedriften selv.

2) Og hver bedriftsenhet må fritt kunne søke etter og velge den virksomhet, beliggenhet, bedriftsstørrelse, etc. som er naturlig i henhold til bedriftens produksjonsmetoder og til hva den produserer, etc., og til dens behov for råstoffer, energi, arbeidskraft, og salgsmuligheter, etc.

3) Hvilke av de gamle og nye kunnskapene og metodene, etc. som bransjen har bruk for – og hvilke virksomheter, beliggenheter og størrelser, etc. av bedrifter som passer best i markedet – må kunne avgjøres på den måten at de bedriftene som i størst grad er i besittelse av og gjør bruk av de mest effektive etc. kunnskapene og metodene – og som best greier å tilpasse sin virksomhet, beliggenhet, bedriftsstørrelse, etc. til markedets muligheter og krav – blir utvalgt i fri konkurranse i et fritt marked til å overleve.

4) Alle kunnskapene og metodene som disse utvalgte bedriftene nyttiggjør seg må kunne videreføres til bransjens videre utvikling, og bransjen må i fri konkurranse i et fritt marked kunne fortsette å utvikle seg videre der de utvalgte bedriftene selv kan velge sine virksomheter, beliggenheter og størrelser, etc.

I den grad de ovennevnte utviklingsbetingelsene er tilfredsstillet for alle bransjene i samfunnet, kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv således at det blir i bedre stand til å utnytte de muligheter og mestre de utfordringer som naturen byr på. Vi ser at det er i hvor stor grad samfunnet tillater fri konkurranse og et fritt marked som avgjør hvorvidt disse utviklingsbetingelsene er tilfredsstillet, og dette kan føre til et nytt postulat3: Bare i den grad et samfunn greier å ha så vel et fritt marked som en fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv således at samfunnet blir i bedre stand til å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varene og tjenestene som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på.

Vi skal nå undersøke om dette nye postulatet er korrekt, og vi skal da studere forholdene for det økonomiske livet i et samfunn der bedriftene, og bransjer av disse bedriftene, eksisterer i fri konkurranse med hverandre om markedsandelene i et fritt marked. Fritt marked betyr at bedriftene skal arbeide under frie forhold. Det er ikke frie forhold etter naturens lov hvis menneskene gjennom styrende organer eller liknende påvirker markedet eller konkurranseforholdene hverken direkte eller indirekte.

I dette samfunnet med fritt marked og fri konkurranse må bedriftene akseptere det frie markeds pris for råstoffer, energi og arbeidskraft og for de varer og tjenester som bedriftene produserer. Det er altså det frie marked som vurderer verdien til ressursene og de bearbeidede produktene, og som fastsetter en pris tilsvarende den vurderte verdien. Og den prisen bestemmes av hva kjøperne er villig til å betale.

Forutsetningen for at en vare eller tjeneste skal ha noen verdi overhodet er at det er etterspørsel etter den. Hvis det er rikelig tilbud på varen eller tjenesten vil dens verdi bli vurdert lavt, men straks etterspørselen blir større enn tilbudet vil markedet vurdere dens verdi høyere. Hvor høy eller lav prisen på varen eller tjenesten kan bli avhenger av forholdet mellom etterspørselen og tilbudet, og av hvor nødvendig eller ettertraktet varen er, og av hvor høy pris kundene er i stand til å betale, og naturligvis av hvor lav pris leverandørene kan akseptere.

Bedriftenes produksjonsomkostninger er den samlede pris for alle de ressursene som direkte og indirekte medgår for å produsere og å bringe det ferdige produktet eller tjenesten frem til kunden. Disse ressursene omfatter all arbeidskraft, energi og eventuelle råstoffer som er brukt i produksjonsprosessen. I tillegg til selve produksjonen av produktet eller utførelsen av tjenesten omfatter produksjonsprosessen også all transport, lagring, bruk av produksjonslokaler og kontorhold, etc. som er benyttet i prosessen. Kontorhold omfatter blant annet arbeidet med salg, etc.

Fortjenesten til en bedrift blir da det som markedet betaler for det produktet som bedriften produserer minus produksjonsomkostningene. Bare de bedrifter som i et fritt marked har fortjeneste på det de produserer kan i det lange løp eksistere videre.

I det frie marked vil det imidlertid skje periodiske og varige forandringer. Prisene på ressurser vil for eksempel variere. De forskjellige råstoffene vil til enhver tid bli mer eller mindre dyre avhengig av hvor rikelig tilførselen er i forhold til etterspørselen. Det samme vil gjelde for energi og arbeidskraft. Og for eksempel vil også nye eller bedre produkter og nye produksjonsmetoder som resulterer i billigere produkter påvirke de konkurrerende bedriftenes muligheter for å få solgt sine tjenester eller varer. Og i sin alminnelighet vil etterspørselen etter forskjellige tjenester og varer også stadig variere på grunn av mange årsaker. Bedriftene må derfor stadig tilpasse seg et marked i kontinuerlig forandring. Dette betyr at de hele tiden må anstrenge seg for å kunne selge sine produkter, og for å kunne få en tilfredsstillende fortjeneste fra salget. Det er det frie marked som bestemmer hvilke tjenester og varer som kan selges, og etterspørselen og markedsprisen for disse tjenestene og varene. Bedriftene må derfor ustanselig anstrenge seg med for det første å prøve å utvikle nye og enda bedre produkter, og for det andre å være sikker på at det bare markedsføres varer og tjenester som det er behov for, samt å sikre at fortjenesten blir tilfredsstillende ved å redusere produksjonsomkostningene, og ved å forsøke å selge flest mulig av sine produkter til best mulig pris.

For å kunne utvikle nye og bedre produkter må bedriftene ha kunnskaper om hvordan dette skal gjøres. Disse kunnskapene kan bedriftene delvis erverve seg ved å studere produktene og produksjonsmetodene til konkurrerende bedrifter innen bransjen. Men delvis må bedriftene basere seg på egen innsats for å erverve seg nye kunnskaper. Bedriftenes dyktighet vil vise seg i resultatet, nemlig hvor salgbare produkter de klarer å utvikle. Bare de bedriftene som til enhver tid klarer å ligge litt foran konkurrentene på en eller annen måte, vil på lengre sikt kunne overleve i fri konkurranse. ( Mange små bedrifter nøyer seg selvfølgelig med å arbeide i en begrenset del av markedet der det ikke er noen konkurranse. Men også disse bedriftene må følge med i utviklingen selv om de ikke nødvendigvis må være bedre enn andre for å overleve). Således utvikler bedriftene i de forskjellige bransjene mer avanserte varer og tjenester til så lave priser som mulig, og derigjennom utvikles samfunnets økonomiske liv.

Ved å bestrebe seg på å bare markedsføre varer og tjenester som det er behov for har bedriftene ikke sløst bort ressurser på noe unødvendig. Bedriftene kan bare redusere produksjonsomkostningene ved å redusere den prisen som de må gi for de ressursene som de forbruker under frembringelsen av sine varer og tjenester. Dette kan de gjøre enten ved å redusere forbruket av ressurser eller ved å legge om produksjonsmetodene slik at ressurser som koster mindre blir benyttet. Benytte ressurser som koster mindre betyr ofte å unngå å bruke de ressursene som det er mangel på. Slik som tidligere omfatter ressurser: Arbeidskraft, energi og råstoffer.

Når den enkelte bedrift øker salget av sine produkter, da betyr det at andre bedrifter som ikke produserer like gode og billige produkter selger tilsvarende mindre. Resultatet blir igjen at samfunnet blir tilbudt og forbruker bedre og billigere produkter. Når bedriftene oppnår god fortjeneste på sine produkter til tross for at disse gode produktene er billige, da er det bare bra for samfunnet som i sin helhet blir rikere på denne måten. Dermed kan vi se at det tredje postulatet må være korrekt, nemlig at fritt marked og fri konkurranse fører til at samfunnet utvikler sitt økonomiske liv dels ved at mer avanserte varer og tjenester blir utviklet, og dels ved at de varer og tjenester som samfunnet forbruker blir produsert med mindre forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på.

For å illustrere postulatets gyldighet med eksempler, kan vi studere hva som skjer når styrende organer etc. påvirker konkurranseforholdene. De styrende organer (stat, kommuner, etc.) samt karteller, monopoler, etc. har mulighet til å påvirke:

a) det frie markeds prisfastsettelser på ressurser, varer og tjenester – for eksempel med skatter, toll eller subsidier.

b) tilbud og etterspørsel på ressurser, varer og tjenester.

c) bedriftenes arbeidsbetingelser blant annet med hjelp av subsidier eller skatter, lovreguleringer eller kartellers maktmidler, etc.

d) hvilke nye produkter og produksjonsmetoder som får komme på markedet, samt hvilke gamle produkter og produksjonsmetoder som får forbli på markedet.

e) bedriftenes salgs- og innkjøpsmuligheter og arbeidsvilkår ved å begrense/ åpne adgangen til markeder med hjelp av nasjonale toll-, etablerings-, import- og eksportreguleringer, etc.

Vedr. a) Lavere priser (for eksempel som følge av lovgivning, prisregulering eller subsidier) fører til større forbruk, og kan lett føre til ressurssløseri som i verste fall kan føre til mangel på ressurser, varer og tjenester. For høye prisfastsettelser ( for eksempel som følge av skatter, importtoll eller av monopoldannelser) fører til sparing, og kan føre til at det blir brukt andre ressurser, varer eller tjenester enn de som best hadde dekket behovet. Det vil si at ressurser som egentlig er dyrere – altså som det er mer mangel på – og mindre velegnede varer og tjenester blir brukt på grunn av de for høye prisfastsettelsene. Hvis myndighetene for eksempel legger mer skatt på arbeidskraft enn på andre ressurser, da vil markedet etter hvert tilpasse seg dette forholdet med større bruk av arbeidsbesparende maskiner og energi for drift av disse maskinene, etc. enn det som egentlig er naturlig. Følgen kan bli større forbruk av råstoffer, energi, og diverse varer, etc. til erstatning for den dyre arbeidskraften. Det endelige resultatet kan bli arbeidsledighet, og et fattigere samfunn som følge av dårlig utnyttelse av samfunnets ressurser. (Det er ovenfor sett bort fra et viktig unntak, nemlig de ikke-fornybare ressursene og andre ressurser som det bare er begrensede mengder av – se kommentarer i senere avsnitt).

Vedr. b) Hvis tilbudet på ressurser, varer eller tjenester økes på kunstig måte i forhold til etterspørselen (for eksempel som følge av statlig styrt ”planøkonomi”), da vil det føre til sløseri av slike ressurser, varer eller tjenester. Hvis tilbudet likeledes reduseres i forhold til etterspørselen, da oppstår en unødvendig mangelsituasjon i samfunnet. I den grad markedet fortsatt er fritt vil det i en slik situasjon prøve å avhjelpe denne mangelen. Da kan det lett bli brukt andre ressurser, varer eller tjenester som det ikke var naturlig å bruke i første omgang fordi de var dyrere eller dårligere egnet. Det vil si at det da kan bli brukt ressurser som det var større grunn til å spare på, og at samfunnet da må nøye seg med mindre avanserte varer og tjenester.

N.B.! Selvfølgelig må myndighetene forby eller begrense produksjon, salg og bruk av varer og tjenester som er skadelige for samfunnets innbyggere. Kommentarene ovenfor er bare gyldige for produksjon, salg og bruk av varer og tjenester som ikke er skadelige eller uetiske, og de gjelder derfor ikke for varer og tjenester som bør gjøres helt eller delvis ulovlige av myndighetene.

Vedr. c) Enhver bedrift som under fri konkurranse i et fritt marked er levedyktig produserer de varer og tjenester som samfunnet anser seg som best tjent med, og utnytter ressursene på en tilfredsstillende måte, og er dermed samfunnsøkonomisk lønnsom. Men skatter vil praktisk talt alltid ramme bedriftene forskjellig, og kan gjøre at noen svakere bedrifter må innstille. Dermed kan andre bedrifter overta. Og da er det mulig at noen av de nye bedriftene ikke er like samfunnsøkonomisk lønnsomme som de tidligere bedriftene var. Det er tilfellet hvis de nye bedriftene ikke i like stor grad som de tidligere bedriftene produserer de varene og tjenestene som samfunnet anser seg best tjent med, eller utnytter ressursene på beste måte. Likeledes vil subsidier praktisk talt alltid hjelpe bedriftene forskjellig. Da kan vi få samme resultat som ovenfor, nemlig produksjon av dårligere egnede varer og tjenester som er fremskaffet med dårligere utnyttelse av ressursene. Karteller, monopoler, etc. kan påvirke bedriftenes levedyktighet med hjelp av streiker, boikotter, ”dumpingpriser” eller ”monopolpriser” på resurser, varer og tjenester, etc., eller ved å presse myndighetene til å utferdige regulerende lover, etc. Dermed kan karteller, monopoler, etc. ødelegge bedrifter som under fri konkurranse i et fritt marked ville ha vært levedyktige. Resultatet blir igjen det samme som ovenfor, nemlig dårligere utnyttelse av ressursene og produksjon av varer og tjenester som ikke er de som ville ha tjent samfunnet best. Monopoler og karteller er også kommentert senere i dette kapitlet.

Vedr. d) Under fri konkurranse har bare produkter som det frie marked anser seg best tjent med livets rett. Nye produkter som fortrenger gamle produkter i fri konkurranse i et fritt marked er enten bedre, eller de er billigere. At de er billigere betyr at det går med mindre ressurser til å frembringe dem. Enhver påvirkning som resulterer i andre produkter (for eksempel som følge av offentlige myndigheters importregulerende tiltak) er globalt sett ressurssløseri og/ eller betyr. at markedet må nøye seg med dårligere varer og tjenester Tilsvarende betyr det når nye produksjonsmetoder fortrenger gamle produksjonsmetoder i fri konkurranse at de gir bedre produkter eller billigere produkter, det vil si produkter som det krever mindre ressurser å frembringe. Enhver påvirkning som resulterer i andre produksjonsmetoder eller andre produksjonssteder er globalt sett ressurssløsing og/ eller betyr at markedet må nøye seg med dårligere varer og tjenester. (Mindre ressurser er ovenfor målt i markedspris)

Vedr. e) Det viste seg ovenfor at når konkurranseforholdene blir påvirket som beskrevet under punktene a), b), c), og d), da blir alltid resultatet det samme, nemlig produksjon av mindre avanserte varer og tjenester, og dårligere utnyttelse av ressursene. Hvis bedrifter for eksempel utestenges fra visse markeder på en eller annen måte, da resulterer dette i at konkurranseforholdene blir påvirket på en eller flere av de måtene som er beskrevet under de ovennevnte fire punktene, og resultatet blir derfor nødvendigvis igjen produksjon av mindre avanserte varer og tjenester, og dårligere utnyttelse av ressursene.

De ovennevnte eksemplene viser også at det tredje postulatet er riktig, nemlig at bare i den grad et samfunn greier å ha et fritt marked og fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varer og tjenester som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på.

Jeg vil nå gi noen oppklarende kommentarer om det tredje postulatet for å rydde av veien misforståelser og eventuelle unødvendige innvendinger:

Frie selvstendige produksjonsbedrifter i fullstendig fri konkurranse i et helt fritt marked eksisterer bare i en tenkt samfunnsmodell. Vårt samfunn består jo ikke bare av produksjonsbedrifter. I tillegg til produksjonslivet må vi ha lovgivende forsamlinger, domstoler, politi, militærvesen og offentlig administrasjon, etc. Det vil si at vi trenger visse statlige og andre offentlige institusjoner for å gi vårt samfunn orden, ro og beskyttelse. Disse institusjonene må betales, og for å kunne skaffe tilveie pengene er det nødvendig å belaste våre produksjonsbedrifter med skatter. (Direkte og/ eller indirekte). Av andre eksempler på at vårt samfunn er langt fra å ha frie bedrifter i fri konkurranse i et fritt marked kan nevnes: Offentlige organers detaljerte lovgivning om avgifter, subsidier, arbeidsreguleringer etc., hel- og halvoffentlige virksomheter innen skolevesen, helsevesen, kommunikasjon og transport etc., landegrenser med tollmurer, etc., etc.

Det tredje postulatet sier at samfunnet kan utvikle sitt økonomiske liv …men bare i den grad samfunnet greier å ha et fritt marked og fri konkurranse. Det vil si i den grad samfunnet fortsatt har et fritt marked som skaper tilbudet og etterspørselen og som fastsetter prisene, og har bedrifter som i fri konkurranse bestemmer hvor produksjonen skal foregå og avgjør hvilke produksjonsmetoder etc. som skal benyttes og hvilke produkter som skal utvikles og markedsføres – også på markeder utenfor lokalsamfunnet.

Når markedet bare delvis er fritt slik som nevnt ovenfor vil samfunnets økonomiske liv utvikles langsommere eller i større eller mindre grad endog kunne ødelegges ved at dårligere bedrifter produserer dårligere eller dyrere varer og tjenester, og ved at ressurssløseri og mangelsituasjoner oppstår.

Markedet vil nødvendigvis alltid i noen grad være fritt så lenge det finnes noe fritt igjen i et samfunn, men det er fare for alvorlige skadevirkninger når samfunnet blir så ufritt at man mister:

Oversikten over hvilke bedrifter som er samfunnsmessig lønnsomme.

Følingen med om de varer og tjenester som markedsføres tilfredsstiller markedets behov i den grad som det er rimelig grunn til å forvente.

Kontrollen med fornuftig bruk av ressursene.

Når man ikke lenger vet hva et fritt marked ville ha bestemt om de ovennevnte forhold, da kan man heller ikke lenger se skadevirkningene som oppstår som følge av at markedet ikke er fritt.

Vi kan selvsagt ikke være motstandere av all slags offentlig styring. Vi skal se på noen eksempler:

a) Desto mer næringsvirksomhet i offentlig regi som holdes vekk fra det frie marked, desto mer vil samfunnets økonomiske liv miste fri konkurranse og fritt marked og i henhold til det tredje postulatet oppnå dårligere økonomisk utvikling. For å oppnå det beste økonomiske resultat må derfor også de bedriftene etc. som driver næringsvirksomhet i offentlig regi så langt som det er mulig arbeide i fri konkurranse i et fritt marked. Det er derfor meget viktig at landets styremakter arbeider for at så lite næringsvirksomhet som mulig holdes vekk fra det frie marked, dels ved at det offentlige driver minst mulig næringsvirksomhet, og dels ved å akseptere at også næringsvirksomhet drevet i offentlig regi må innstille hvis denne ikke er konkurransedyktig i et fritt marked.

b) I et fritt samfunn vil alltid markedet vurdere arbeidsoppgavene og stillingene i arbeidslivet. Da vil de viktigste og mest krevende arbeidsoppgavene og stillingene bli vurdert høyest, og markedet vil fastsette tilsvarende høye lønninger til dem som utfører disse arbeidsoppgavene eller som innehar disse stillingene. I et fritt samfunn må menneskene konkurrere om å få de arbeidsoppgavene og stillingene som markedet byr på. Det blir da de mest kvalifiserte arbeidstagerne som søker etter og som har mulighet til å få de best lønnede arbeidsoppgavene og stillingene, altså de viktigste og mest krevende arbeidsoppgavene etc. De mest kvalifiserte arbeidstagerne vil i et fritt samfunn si de arbeidstagerne som har best faglig kompetanse og annen relevant dyktighet som kvalifiserer for de ledige arbeidsoppgavene etc. Resultatet blir da at de viktigste og mest krevende arbeidsoppgavene og stillingene blir gitt til personer som har best faglig kompetanse og annen relevant dyktighet for disse arbeidsoppgavene etc. Mindre viktige og mindre krevende arbeidsoppgaver etc. blir gitt til personer som har tilsvarende mindre faglig kompetanse etc. I et fritt samfunn blir således alle arbeidsoppgavene etc. utført av personer som i rimelig grad har faglig kompetanse etc. for disse arbeidsoppgavene etc.

Desto høyere en stilling er enten i privat eller offentlig næringsvirksomhet, desto mer vil vanligvis den personen som innehar denne stillingen ha å bestemme over i den virksomheten som han er ansatt i. Og desto høyere eller mer krevende en slik stilling er, desto mer selvstendig vil vanligvis stillingen bli. Det betyr at den personen som innehar denne stillingen vil få desto mer frihet til å bestemme i saker som vedrører stillingen, og i å ta bestemmelser over hvordan arbeidet i den virksomheten som han arbeider for skal utføres. Det vil si at desto høyere stilling en person har i en bedrift, eller en offentlig etat, etc. desto mer og bedre kan han ta bestemmelser om hvordan denne virksomheten skal drives. Resten av bestemmelsesretten deler han med de andre ansatte, og med bedriftens eiere og/ eller de som har politisk myndighet over offentlig virksomhet etc.

Det er en svært viktig betingelse for at driften av en virksomhet skal kunne gi et godt resultat at de høye samt krevende stillingene innen virksomheten er besatt med personer som har ervervet seg disse stillingene med hjelp av den beste faglige kompetanse og annen relevant dyktighet som kreves for å kunne mestre de arbeidsoppgavene som skal utføres. Og for at det økonomiske resultatet fra en bedrift skal bli godt er det viktig at den økonomiske bestemmelsesretten hovedsakelig ligger hos slike personer og hos bedriftens eiere slik som beskrevet ovenfor.

Det må kanskje spesielt bemerkes at det selvfølgelig også er svært viktig for effektivitet og et godt resultat av virksomheten i offentlig administrasjon, etater, etc. at de høye og krevende stillingene innen disse virksomhetene er besatt med personer som har ervervet seg disse stillingene med hjelp av den beste faglige kompetanse og annen relevant dyktighet som kreves for å kunne mestre de arbeidsoppgavene som skal utføres.

Enhver som erverver seg en stilling i næringsvirksomhet eller i offentlig virksomhet på annen måte enn med hjelp av faglig kompetanse i fri konkurranse, eller erverver seg økonomisk bestemmelsesrett utenfor den stilling man innehar eller utenfor sine eierrettigheter etc., skader både medmennesker, bedrifter og samfunnet på mange måter:

Slike stillingservervelser skjer til fortrengsel for mennesker som har kvalifisert seg til disse stillingene etc. på faglig grunnlag. Disse menneskene hindres i å nå sine mål, og i å få belønning for sitt arbeide.

Både bedrifter og offentlige virksomheter og derigjennom samfunnet vil lide hvis viktige arbeidsoppgaver blir utført dårligere av mindre dyktige personer.

Den som erverver seg økonomisk bestemmelsesrett utenfor en stilling som man har ervervet seg i fri konkurranse med hjelp av faglig kompetanse eller utenfor sine eier- eller disposisjonsrettigheter i en bedrift, tilraner seg i virkeligheten uberettiget økonomisk disposisjonsrett. Vi får igjen samme resultat som ovenfor, nemlig at medmennesker uberettiget mister eiendoms- eller disposisjonsrett eller hindres i å få belønning for sitt arbeide, samt at bedriften, etc. vil lide ved at viktige bestemmelser vedrørende bedriftens drift tas av en mindre egnet person.

Vi skal nevne et svært viktig eksempel på uberettiget ervervelse av stilling eller av økonomisk bestemmelsesrett i næringsvirksomhet eller i offentlig virksomhet. Det er når politikere etc. misbruker de tillitsverv som de er blitt tildelt. Det er sjelden at en person som har ervervet seg faglig kompetanse av betydning velger seg en politisk karriere. Normalt stilles det da heller ingen krav til utdannelse eller yrkesfaglige kvalifikasjoner til personer som velges til offentlige tillitsverv. Blant annet derfor er det sjelden at en politiker har annen kompetanse enn evnen til verbal og sosial kommunikasjon. Dessverre ser vi likevel ofte at politikere bruker de tillitsverv som de er blitt tildelt på ikke-faglig grunnlag til å erverve til seg selv eller til sine venner eller bekjente lederstillinger med medfølgende økonomisk bestemmelsesrett som de ikke har faglig kompetanse for. Dette skjer hovedsakelig i virksomheter som er helt eller delvis styrt av stat eller kommune der disse politikerne har innflytelse gjennom sine politikerverv. Svært ofte får politikeren eller hans venn lederstillingen ved å påstå at de har ervervet seg generell faglig kompetanse med den ’kunnskap’ som de har ervervet seg gjennom sin politiske karriere. Dette er selvfølgelig galt ettersom en lederstilling krever en kunnskapskompetanse som er spesiell for den stillingen. Bare når lederen har en slik kunnskapskompetanse vil han være i stand til å ta riktige beslutninger og å gjennomføre dem. Politikere uten slik kompetanse vil være avhengig av rådgivere. Dermed vil hel- eller halvoffentlige virksomheter med ledere som bare har politikerbakgrunn ende opp med mye byråkrati. Og prat med handlingslammelse vil bli resultatet. Politikernes ervervelse av stillinger etc. som de ikke er kompetente til er spesielt alvorlig fordi mange av de stillingene som politikerne på denne måten erverver seg er toppstillinger i statlig administrasjon. Når politikere erverver for seg selv eller gir til andre lederstillinger på en slik gal måte, da må det nødvendigvis skje til fortrengsel for mennesker som har kvalifisert seg til disse stillingene etc. på faglig grunnlag. Enten slike stillingservervelser er tatt som uberettiget utvidelse av det politiske tillitsvervet, eller er gitt som privilegier etc., så er det til stor skade for landet hvis viktige arbeidsoppgaver blir utført dårligere av mindre dyktige personer. Det er ikke galt å påstå at det er korrupt å erverve seg eller å gi til andre lederstillinger på den måten som er nevnt ovenfor.

Det er følgelig en oppgave for landets styrende organer ved lovgivning og rettspraksis etc. å sørge for at alle landets innbyggere har full frihet til å drive økonomisk næringsvirksomhet og rett til å konkurrere om alle næringsstillinger og arbeidsoppgaver som samfunnets offentlige virksomheter byr på med sin faglige kompetanse og annen relevant dyktighet som eneste konkurransemiddel. Videre er det viktig at denne lovgivningen etc. sørger for at den økonomiske bestemmelsesretten som naturlig følger en økonomisk virksomhet eller næringsstilling etc. ikke blir redusert på grunn av at for eksempel politikere etc. erverver for seg selv eller andre uberettiget økonomisk disposisjonsrett.

c) Misbruk av økonomisk disposisjonsrett kan forekomme når de som har slik disposisjonsrett har andre interesser enn det som gagner samfunnet. Noen eksempler kan nevnes:

Fri almen disposisjonsrett kan lett resultere i utplyndring av ressurser for å oppnå en hurtig og lettvint fortjeneste for enkelte innbyggere i landet. Resultatet kan imidlertid bli at varige verdier slike som for eksempel ressurskilder går tapt for samfunnet. For eksempel kan fri jakt eller fritt fiske utrydde bestemte dyr eller fiskeslag fra henholdsvis et jaktområde eller en fiskebanke.

Ubegrenset eiendomsrett – så vel privat som offentlig – kan også resultere i plyndring av ressurser for å oppnå en hurtig økonomisk gevinst, for eksempel ved en økonomisk krise, eller for å nå bestemte politiske mål, eller på grunn av kortsiktige økonomiske disposisjoner etc. Eiendomsretten fører da til hurtig inntekt for eieren, men formuen i form av for eksempel ressurskilder går kanskje tapt for alltid både for eieren – og for samfunnet.

Ubegrenset eiendomsrett kan også resultere i at muligheter eller ressurser ikke blir utnyttet på grunn av eierens manglende økonomiske interesse, hvilket kan føre til urimelige tap for samfunnet. For eksempel kan noen med ubegrenset eiendomsrett til et uproduktivt område som ligger nær en by nekte å selge tomter til nybygging slik at byen må vokse ut over produktivt land istedenfor.

Offentlig inngripen kan være nødvendig for å rette på slike misbruk av økonomisk disposisjonsrett.

d) Hvis en vare, tjeneste, råstoff eller en energiform, markedsføres av bare en eneste bedrift eller et meget lite antall bedrifter, da kan det være mulig for bedriften(e) å fastsette en pris for varen, etc. som er betydelig høyere enn den prisen som et fritt marked med fri konkurranse ville ha fastsatt. Dette monopolet vil derved gi bedriften(e) en høy fortjeneste, men på samfunnets bekostning. Offentlig inngripen kan da være nødvendig for å gjenopprette et fritt marked med fri konkurranse.

På liknende måte vil bedrifter, yrkesutøvere, landbrukere etc. innen en bransje, landsdel, etc. som har mulighet til å organisere seg i et kartell kunne beskytte seg mot konkurranse hvis de oppretter bransjeorganisasjoner som for eksempel inngår avtaler med landets myndigheter om konkurransebegrensende lover og praksis. Slike avtaler er selvsagt svært gunstige for bransjens medlemsbedrifter som da kan beregne seg bedre inntekter som er mindre avhengig av innsatsen. Imidlertid er det selvfølgelig usosialt av noen bransje, landsdel etc. å erverve seg uberettigede privilegier som går på det øvrige samfunnets bekostning. Dessuten er forutsetningen for at disse bedriftene i det lange løp skal ha noen fordel av sin utmeldelse fra det frie marked at landets øvrige bedrifter fortsatt bestreber seg på å produsere gode og billige varer og tjenester i fri konkurranse i et fritt marked. Men det er klart at når noen bransjer etc. får beskyttelse mot fri konkurranse da øker risikoen for at også andre bransjer/ bedrifter i landet etter hvert også vil ønske beskyttelse mot å delta i anstrengende konkurranse. Resultatet kan da bli at større deler av landets næringsliv etter en stund arbeider under mindre fri konkurranse, og at landet dermed har fått et mindre fritt marked. Slik som forklart tidligere må resultatet av det bli dyrere og kanskje også dårligere varer og tjenester for alle i landet samt skadelig ressurssløseri. Landets myndigheter må derfor være forsiktige med å delta i slike konkurransebegrensende avtaler. De må tvert imot forsøke å begrense sin egen deltagelse i slike avtaler og de må motarbeide alle andre kartellavtaler.

En annen sak er det at det kan være behov for offentlig inngripen for å redusere de skadelige samfunnsmessige eller sosiale problemene som oppstår når det frie markeds priser og etterspørsel bringer bedrifter eller bransjer i vanskeligheter. Hvis disse vanskelighetene antas å være midlertidige kan hensynet til bedriftenes fremtidige antatte samfunnsmessige verdi, og også behovet for å lindre skadevirkninger for lokalsamfunnet og å redusere sosiale problemer for de ansatte hvis bedriftene må innstille, gjøre midlertidige subsidiestøtter etc. til de rammede bedriftene berettiget. Hvis imidlertid de økonomiske vanskelighetene for bedriftene eller bransjene er varige, da bør samfunnets støtteordninger begrenses til hjelp til omstilling, eller sosialhjelp til arbeidstagere, etc. Omstilling til annet arbeide og andre produkter for henholdsvis arbeidstagere, bedrifter og bransjer vil alltid være nødvendig i et fritt marked etter hvert som markedsbehovene etc. forandrer seg. Ønsket om å opprettholde bosetting i fjerntliggende landsdeler kan selvfølgelig også være en god grunn for myndighetene til å gi for eksempel skattelettelser til befolkningen i slike deler av landet.

Støtte fra det offentlige til arbeidstagere, bedrifter, bransjer, etc. som er rammet av økonomiske vanskeligheter kan altså være berettiget, men slik støtte må i minst mulig grad gripe forstyrrende inn i konkurranse- og markedsforholdene. Subsidiestøtte, konkurransebeskyttende tiltak slik som for eksempel tollbeskyttelse, subsidierte lån eller skattefordeler, etc., må gis med den ytterste forsiktighet og med begrenset varighet for å hindre at de støttede bedriftene eller bransjene skal drive inn i varige økonomiske vanskeligheter. Problemet er at subsidiestøtte, etc. meget lett fører til ineffektivitet i de støttede virksomhetene som dermed for all fremtid kan miste sin konkurranseevne. Så lenge støtteordningen varer behøver nemlig ikke en bedrift og dens ansatte å anstrenge seg som tidligere med å være konkurransedyktig i et krevende fritt marked. Fri konkurranse og fritt marked forutsetter jo at bedriften selv skal mestre markedets utfordringer, og utnytte de muligheter som markedet byr på, i like stor grad som de konkurrerende bedriftene for å kunne eksistere videre. De ansatte medarbeiderne i konkurranseutsatte bedrifter må derfor bære store byrder for å gjøre samfunnet rikere, men hvis de kan oppnå støtte som for eksempel i form av subsidier, da kan de få en langt behageligere arbeidssituasjon hvis denne støtten betyr at de ikke lenger behøver å bære disse byrdene. På den annen side vil hele samfunnet måtte bære omkostningene av subsidiestøttene, etc., og den resulterende mangel på økonomisk fremgang vil gjøre samfunnet fattigere.

e) Det frie markeds prisfastsettelser på ressurser, varer og tjenester – og det frie markeds valg av produksjonsmetoder, varer og tjenester etc. - skjer i stor grad uten hensyn til forskjellige skadevirkninger som for eksempel forurensninger, ødeleggelse av natur, etc. Her er det en situasjon hvor naturen er nøytral. Det er menneskene som må beskytte seg selv. Slik beskyttelse kan menneskene best ordne ved offentlig inngripen.

f) Begrepet ressurs i tredje postulat omfatter råstoffer slik som vi finner dem i den frie natur, samt den arbeidskraft og energi som medgår i alle bearbeidningsoperasjoner og transportledd, etc. for å bringe disse råstoffene frem til et ferdig produkt. Arbeidskraften er altså en ressurs. Postulatet forventer derfor at også arbeidskraften skal følge det frie markeds prisvurderinger. Dette ville bety svært magre lønninger når tilbudet på arbeidskraft er større enn etterspørselen. De mennesker som på denne måten ville få svært lite igjen for sitt arbeide ville oppfatte dette som en skadevirkning ved det frie markeds prisfastsettelse. Her oppstår altså en ny situasjon hvor – i likhet med avsnittet ovenfor – menneskene må beskytte seg selv. Slik beskyttelse kan for eksempel skje med avtaler om minstelønninger, eller som hjelp til utdannelse og omstilling til nytt arbeide og/ eller som dekning av flytteutgifter til en annen arbeidsplass, etc. Slik beskyttelse og regulering av arbeidskraft er en oppgave for de offentlige styresmaktene. Men støtteordninger til utdannelse, omstilling eller flytting, og spesielt avtaler om minstelønninger, må ordnes slik at de i minst mulig grad griper regulerende inn på konkurranse- og markedsforholdene. Et fritt marked forutsetter at arbeidstagere kan omstilles til nytt arbeide – og flytte til nye arbeidsplasser – på eget initiativ i henhold til individuelt behov og ønske. Det er her viktig å bemerke at et fritt marked også betyr at alle menneskene i samfunnet har personlig, individuell frihet og ansvar i alle økonomiske forhold.

g) Det er en del råstoffer, etc. som menneskene alltid bør prøve å spare på – uansett markedets prisvurdering. Det er de råstoffene som ikke er fornybare, for eksempel kull, olje etc., og også andre ressurser som et voksende samfunn etter hvert vil få stadig større vanskeligheter med å skaffe tilveie i tilstrekkelige mengder. Det er hensynsløst overfor kommende generasjoner å forbruke slike ressurser uten tanke på fremtiden. Men hvis samfunnet begrenser forbruket av disse ressursene på et tidlig tidspunkt da vil samfunnet for det første ikke gjøre seg så avhengig av disse ressursene, og dernest vil samfunnet kunne få mer tid til å tilpasse seg bruken av alternative ressurser. Hvis det skal være mulig for samfunnet å begrense forbruket av visse ressurser i forhold til det forbruket som det frie marked ville ha bestemt, da må offentlige organer gripe inn.

Imidlertid er det selvfølgelig meget vanskelig å vurdere i hvor stor grad offentlige organer bør gripe inn med reguleringer for å hindre eventuelle fremtidige mangler på ressurser. I vårt samfunns meget kompliserte markedsøkonomi er det ofte ikke mulig for enkeltmennesker å beregne når det vil skje ubalanse mellom etterspørsel og tilbud. Da er det bare det frie marked som ved sin prisvurdering kan gi oss varsel om når det er på tide (lønnsomt) å søke etter nye eller alternative ressurskilder. Men det frie marked kan bare vurdere situasjonen slik som den er i øyeblikket. Det frie marked gir altså sine varsler straks det oppstår mangelsituasjoner, men problemet er at det da kanskje ikke er tid nok til å finne nye eller alternative ressurskilder. Men på den andre siden kan det også oppstå problemer hvis offentlige organer griper så regulerende inn på markedet at slike varsler ikke registreres. Da kan de offentlige organers inngripen skade ved å redusere den tiden som blir tilgjengelig for omstillingen til nye ressurskilder. I tillegg kommer at man ofte ikke har oversikt over i hvilken grad offentlige organers inngripen skader dagens økonomi, like lite som man kjenner de nøyaktige mengder av de forskjellige ressurser som vil være tilgjengelige i fremtiden, eller fremtidens behov for disse ressursene. Til tross for disse innvendingene så er dagens samfunn så avhengige av olje at det er meget skremmende. Vi kjenner ikke til noe alternativ til oljen, og oljekildene vil være tømt lenge før dagens unge blir gamle. Det er derfor på høy tid at menneskene begynner å bremse sterkt ned på sitt forbruk av olje.

h) Tredje postulat sier at et samfunn bare kan utvikle sitt økonomiske liv i den grad samfunnet… greier å ha… så vel et fritt marked som fri konkurranse… i velordnede former. Vi skal se hva dette innebærer, og vi tenker oss et helt ytterliggående samfunn som innfører absolutt fritt marked og fri konkurranse. Absolutt fritt marked og fri konkurranse betyr at alle midler for økonomisk gevinst er lovlige (ikke ulovlige) og følgelig vil bli benyttet i en kamp der alle innbyggerne i samfunnet vil måtte være med og kjempe for sine økonomiske interesser uansett deres muligheter. De mest griske, sterke, etc. innbyggerne i samfunnet ville snart vinne sterkere og sterkere økonomisk kontroll inntil bare noen få personer hadde ervervet seg den fulle kontrollen over samfunnets næringsliv. Således ville samfunnet ganske snart ha tapt sitt nylig innførte absolutt frie marked og frie konkurranse. Vi ser altså at et fritt marked og fri konkurranse i ren form er uønsket på grunn av at det betyr lovløse tilstander som ville føre til økonomisk ruin for folk flest. Dessuten er et absolutt fritt marked og fri konkurranse over lengre tid umulig på grunn av at systemet i seg selv er ustabilt. Absolutt fritt marked og fri konkurranse er anarki, og fører ganske snart til et økonomisk monopol-diktatur.

Vi forstår derfor at et land må ha lover som regulerer det økonomiske livet, og offentlige myndigheter som kan sørge for at disse lovene blir etterlevet. Offentlig styring er således nødvendig, men hvis denne offentlige styrings-virksomheten blir for omfattende eller for sterk, da vil det gjøre markedet ufritt og konkurransen mellom bedriftene vil da heller ikke lenger være fri. Vi kan dermed se det riktige i det tredje postulatets ordlyd: ”I den grad samfunnet…greier å ha…fritt marked og fri konkurranse…i velordnede former…o.s.v.”

Det er ikke lett for noe samfunn å holde ved like en offentlig styring som på den ene side er god og sterk nok til å kunne regulere det økonomiske livet således at fritt marked og fri konkurranse kan virke i velordnede former, samtidig som at den offentlige styringen på den andre side også må holdes under kontroll for å hindre at den offentlige styringen i for stor grad blir de offentlige organers (noen få politikeres og byråkraters) dirigering av samfunnets næringsliv.

i) En grei måte for Staten å erverve seg inntekter på er å kreve en avgift – det vil si toll – for utenlandske varer som importeres til landet. En slik toll vil også beskytte landets eget næringsliv mot sjenerende konkurranse fra utenlandske produsenter. Men dermed er også det frie marked og den frie konkurranse ødelagt. Bedriftene i de bransjene som kan arbeide beskyttet bak tollmurer behøver ikke å produsere sine varer like billig – og kanskje ikke like godt - som deres utenlandske konkurrenter. Dermed vil de varene som disse bedriftene produserer få en tendens til å bli produsert med et større forbruk av ressurser enn det som burde ha medgått til denne produksjonen. Disse bedriftene kan ta ut større fortjeneste ved salget av sine varer enn det som de ville ha fått på et fritt marked. Men samfunnet som helhet vil lide ved at publikum får dyrere og kanskje dårligere varer som resultat av tollbeskyttelsen. Dessuten vil sannsynligvis den beskyttede og hjemlige produksjonen av varer medføre en større eller mindre sløsing av ressurser i forhold til hva som ville ha vært tilfelle uten slik tollbeskyttelse. Hvis et større antall land ”beskytter” sitt næringsliv bak tollmurer på denne måten, da vil som følge av det ovennevnte og i henhold til tredje postulat den samlede produksjonen av varer og tjenester i det internasjonale storsamfunnet nødvendigvis skje med et større forbruk av ressurser enn det som ville vært tilfelle uten tollmurene. Og dessuten vil utviklingen av mer avanserte varer og tjenester da skje langsommere. Tollmurer gjør altså det internasjonale storsamfunnet – det vil si verdens folk – fattigere, og er derfor til stor skade. Tollmurer (og annen permanent beskyttelse av innenlandsk produksjon) er derfor en uting som bør fjernes ved internasjonalt samarbeide mellom landenes styremakter – eller som eventuelt bør fjernes av overnasjonale styremakter.

j) Et samfunn som i høy grad greier å ha fri konkurranse og et fritt marked i velordnede former vil i henhold til tredje postulat kunne få sine varer og tjenester produsert med stadig mindre forbruk av ressurser. Dette betyr at de ressurser som et slikt samfunn har til rådighet følgelig kan rekke til stadig flere varer og tjenester. Dermed blir samfunnet rikere, det vil si at samfunnsborgerne får bedre kjøpekraft, og da kan dette føre til større konsum eller såkalt levestandard. Men alternativt kan man tenke seg at når et samfunns behov for varer og tjenester blir dekket med mindre forbruk av ressurser, da vil samfunnet velge å spare på de ressursene som således blir til overs istedenfor bare å øke konsumet av varer og tjenester. I så fall blir også samfunnet økonomisk rikere, nemlig ved at nasjonalformuen blir større ved større ressursreserver. Man kan alltid velge om man vil benytte sin bedrede økonomi enten til å øke sitt forbruk eller til å øke sin formue.

Det er et faktum at menneskene som bor i de landene som har et næringsliv som best tilfredsstiller kravene i de ovennevnte postulatene og som blant annet derfor er rikest, er de menneskene som forbruker mest ressurser. Det må selvfølgelig være slik så lenge disse rikeste menneskene velger å bruke sin velstand til et høyt materielt forbruk. Men det er et paradoks at de land som er blitt rike fordi de klarer å få mye ut av sine ressurser er de landene som har den mest kjøpekraftige og kjøpevillige befolkningen og som derfor forbruker mest varer og tjenester og dermed forbruker mest ressurser. Dessverre omfatter disse ressursene også ikke-fornybare ressurser og ressurser som det er begrensede mengder av. Dermed er forbruk av unødvendige varer og tjenester og dermed overforbruk av ressurser et problem i disse rike landene. Som nevnt ovenfor kan disse menneskene velge å redusere sine materielle krav og dermed forbruke mindre varer og tjenester. Det vil si at de kan redusere sin levestandard, og på den måten gjøre sitt samfunn rikere ved at nasjonalformuen blir større med større ressurser. Det er et politisk valg om befolkningens levestandard og hastigheten til den økonomiske utviklingen skal reduseres med lovforordninger, etc. slik at landet kan beholde større ressursreserver. Brukbare politiske virkemidler kan for eksempel være å benytte forskjellige offentlige organer, skoleverket, etc. til å gjøre befolkningen mer kvalitetsbevisst slik at forbrukerne i mindre grad ser på pris og i større grad ser på varens levetid og virkelige verdi før de gjør innkjøp. Dermed kan omsetningen av dårlige, men ”moteriktige” varer bli redusert og til dels erstattet av mer varige varer. Men det må vel likevel sterkt advares mot å forsøke å bergrense hastigheten til den økonomiske utviklingen. Straks betingelsene for økonomisk utvikling blir mindre tilfredsstillet i et samfunn vil det slik som nevnt andre steder i dette kapitlet få ubehagelige økonomiske konsekvenser for det økonomiske livet i det samfunnet.

k) Det er tidligere i dette kapitlet påvist at skatter, etc. kan lede forbruket vekk fra de ressursene, varene eller tjenestene som best hadde dekket behovene i et fritt marked, og over til ressurser som det egentlig er mer mangel på og som derfor er dyrere, eller til mindre velegnede varer og tjenester. Dette vil skje hvis ikke den prosentvise prisøkningen som følge av skatter, etc. alltid er like høy for alle ressurser, varer eller tjenester. Men dessverre er prisøkningen for ulike ressurser, varer og tjenester som følge av skatter, avgifter, gebyrer for offentlige tjenester, toll, etc. minus subsidier og prisreguleringer, etc., ofte helt uoversiktelig. Likevel må det være en oppgave for offentlige myndigheter å arbeide for at skatter, etc. ikke skal lede forbruket vekk fra det som gagner samfunnet og den enkelte samfunnsborger på beste måte. Skatter, etc. er et mektig verktøy for å styre forbruket, men dette styringsverktøyet må ikke misbrukes av de offentlige myndighetene. De må ikke bruke skatter og prisreguleringer, etc. for å oppnå forbruk som gagner deres egne interesser. Istedenfor må offentlige myndigheter være forsiktige slik at skattebelastningene ikke får uheldige konsekvenser, og de må forsøke å sørge for at det frie markeds anvisninger for riktig forbruk av ressurser, varer og tjenester blir fulgt så langt som det er mulig.

l) Tredje postulat sier: ”Bare i den grad et samfunn greier å ha så vel et fritt marked som fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv således at samfunnet blir i bedre stand til å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varene og tjenestene som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på”. Postulatets riktighet er bevist i det foregående. Vi forstår fra postulatet at gevinsten av å ha et rimelig fritt marked og fri konkurranse for samfunnets økonomi ligger i utvikling og produksjon av bedre og billigere varer og tjenester. Men på områder der fritt marked og fri konkurranse ikke innen en rimelig tidsramme eller i vesentlig grad kan føre til utvikling eller produksjon av bedre eller billigere varer eller tjenester vil et ”fritt marked og fri konkurranse” ikke kunne føre til forbedringer i samfunnets økonomi. Tvert imot kan det føre til store økonomiske og sosiale problemer i samfunnet hvis politikere i uforstand innfører ”fritt marked og fri konkurranse” på områder der et slikt marked eller en slik konkurranse er meningsløs. Vi skal se på et par slike eksempler:

- Utbyggingen av kraftverk som produserer elektrisk kraft vil normalt være styrt av politiske beslutninger og er vedtatt av landets offentlige myndigheter. Dette bestemmer mengden av elektrisk kraft som tilbys forbrukerne. Elektrisk kraft er en entydig vare som ikke kan gjøres ”bedre”. Prisen for å produsere elektrisk kraft ved de enkelte kraftverk avhenger av hva det koster å bygge og drive kraftverket, og er helt uavhengig av om den elektriske kraften blir solgt i et fritt marked i fri konkurranse eller ikke. I et land som er styrt i henhold til prinsippene for sosial-liberalisme slik som beskrevet i kapittel 2 i denne boken ville omsetningen av elektrisk kraft skje i et regulert marked der prisen for elektrisk kraft levert fra det enkelte kraftverk ville vært basert på den ovennevnte produksjonsprisen. Alle landets kraftverk ville dermed ikke levere strøm til samme pris. Men i et regulert marked som nevnt ovenfor ville kraftverkene levere strømmen inn til et nasjonalt kraftnettverk som i sin tur leverer strøm til forbrukerne til en pris som er en gjennomsnittspris av leverandørprisene. Et regulert marked som nevnt ovenfor vil også forsøke å sørge for tilstrekkelige forsyninger av elektrisk kraft til enhver tid. Både tilbud og etterspørsel på elektrisk kraft kan variere med årstidene, etc. For å sikre tilstrekkelige forsyninger av elektrisk kraft til enhver tid til en pris slik som nevnt ovenfor er det derfor nødvendig å innføre ordninger for å regulere forsyning og forbruk av elektrisk kraft i de periodene når det er ubalanse mellom tilbud og etterspørsel. Slike ordninger kan for eksempel være forutsigbare regler for vedlikeholdelse av vannstanden i vannreservoarer i de tilfelle der den elektriske kraften kommer fra vannfall. Og en liknende ordning kan være å sørge for at kraftverk som er drevet med fossilt brensel eller atomkraft skal ha kapasitet nok til å kunne øke produksjonen av elektrisk kraft tilstrekkelig til å møte etterspørselen også i perioder når behovet for elektrisk kraft er stort. Disse ordningene vil i et regulert marked slik som nevnt ovenfor nødvendigvis måtte bli styrt av politiske beslutninger og av offentlige myndigheter.

For omsetning av elektrisk kraft vil et fritt marked og fri konkurranse ikke kunne føre til utvikling eller produksjon av ”bedre” eller billigere elektrisk kraft eller til tryggere leveranser av elektrisk kraft til forbrukerne. Det er derfor vanskelig å se at et fritt marked med fri konkurranse for omsetning av elektrisk kraft skal kunne være til gunst for forbrukerne. Men vi skal likevel i det følgende gjøre oss noen tanker om hva som ville skje dersom et regulert marked slik som beskrevet ovenfor for omsetning av elektrisk kraft ble gjort ”fritt”. Et slikt fritt marked for omsetning av elektrisk kraft har to sider som har motsatte interesser, nemlig de som kjøper og de som produserer. De som kjøper er interessert i lave priser og vil søke etter den elektriske kraften hos de billigste leverandørene. Forutsatt at forbrukerne er aktive aktører i markedet og stadig påtar seg arbeidet med å lete etter de billigste strømtilbudene og å flytte sitt strømabonnement til disse strømleverandørene vil de i perioder med overskudd av elektrisk kraft kunne presse prisene ned henimot det som det koster å produsere den elektriske kraften. Men det er altså bare mulig i perioder med overskudd av elektrisk kraft. De som produserer den elektriske kraften er selvfølgelig interessert i det motsatte, nemlig å oppnå en så høy pris som mulig for den elektriske kraften. Det kan de oppnå i perioder med underskudd på elektrisk kraft, fordi det er da at de som produserer denne kraften kan tjene mye penger på sine strømleveranser. Derfor er det i strømleverandørenes interesse at perioder med underskudd på elektrisk kraft skal bli både hyppige og lange. Når markedet er ”fritt” og uten kontroll kan strømleverandørene ordne dette ganske enkelt ved å regulere mengden av den produserte elektriske kraften ved å regulere bruken av vannet i reservoarene eller for eksempel ved å regulere forbruket av fossilt brensel. Avtaler kraftverkene seg i mellom om slike ordninger ville være kartellvirksomhet og da ville det ikke lenger være noe ”fritt marked”. Men ”vanlig praksis” blant noen få aktører i et marked som selger et entydig produkt kan føre til samme resultat som kartellavtaler……

I perioder der strømmarkedet blir presset blir altså den elektriske kraften en ressurs som det er mangel på. Og i et fritt marked med fri konkurranse vil prisen på en slik ressurs stige inntil forbrukerne begynner å spare på den inntil det blir balanse mellom tilbud og etterspørsel. Men en slik sparing vil ikke skje før prisen på den elektriske kraften har steget betydelig. Ettersom elektrisk kraft er en nødvendighet for alle vil både en høy pris for den elektriske kraften og sparing på den skade hele samfunnets økonomi. Men det er de som har svakest økonomi som må spare på strømmen og som blir mest rammet av de høye strømprisene. For dem har de høye strømprisene samme effekt som alvorlig skadelig rasjonering. Ved at de største problemene som følger av et fritt marked for elektrisk kraft overføres til samfunnets svakest stilte skaper derfor et slikt fritt marked for omsetning av elektrisk kraft også store sosiale problemer. Disse problemene vil være spesielt store hvis befolkningen har innredet seg etter tidligere ordninger med elektrisk strøm til rimelig pris i et regulert marked for elektrisk kraft.

Som nevnt ovenfor vil produsentene av elektrisk kraft ønske en høy pris for den elektriske kraften som de selger, og denne prisen vil være høy i perioder med underskudd av elektrisk kraft. Som følge av dette vil leverandørene av elektrisk kraft være interessert i at det alltid skal være et visst underskudd av elektrisk kraft i markedet. Det er derfor ikke i deres interesse at det skal bygges flere kraftverk, og ofte er det heller ikke i deres interesse å bruke av egne penger for å gjøre eksisterende kraftverk eller kraftlinjer mer effektive slik at samfunnet kan få rikelig med elektrisk kraft med tilsvarende lav pris. Det er naturligvis et unntak fra dette. Nemlig hvis kraftleverandørene ser en mulighet til å eksportere kraft til betalingsvillige kunder i fjernere markeder. Da er de selvsagt interessert i at kraftlinjene dit blir utbygd – spesielt hvis kraftlinjene blir betalt med offentlige penger. Det er beklagelig at også myndighetene er interessert i at strømprisene skal være høye, for da får de større skatteinntekter blant annet fra merverdiavgift på strømmen. Problematikken gir bare én løsning, nemlig at offentlige myndigheter gjeninnfører kontroll og regulering av markedet for omsetning av elektrisk kraft på en slik måte som ble beskrevet innledningsvis ovenfor.

- Vi velger boligpolitikk som det neste eksemplet, og skal da se på utleie av leiligheter i en by. Leiligheter kan leies ut i et fritt marked til markeds pris, eller alternativt kan offentlige myndigheter innføre lover som regulerer husleiene til et forretningsmessig riktig nivå. Når det er en vesentlig større etterspørsel enn tilbud på utleieleiligheter da vil nemlig husleier som er fastsatt i et ”fritt marked” kunne bli skyhøye. For å hindre at boligeiere skal kunne få en urimelig økonomisk gevinst på grunn av boligmangelen, og for å kunne gi befolkningen mulighet til å få en bolig til en rimelig pris er det derfor ikke uvanlig at offentlige myndigheter i større byer har regulert husleiene for utleieleiligheter. Leilighetene i en stor by vil være temmelig uforanderlig i antall og standard innenfor en vid tidsramme uavhengig av om det er innført en slik husleieregulering eller ikke. Hvis leiligheter istedenfor å bli leid ut til regulerte husleier ble leid ut i et fritt marked i fri konkurranse til markeds pris så vil altså det ikke kunne føre til produksjon av bedre eller flere leiligheter og således ikke føre til noen gevinst i boligmarkedet. Men situasjonen er selvfølgelig annerledes hvis det er et overskudd av utleieleiligheter eller balanse i boligmarkedet. Da kan leietakerne i et fritt marked velge hvilken leilighet som passer best for dem. Og husleiene vil da finne et naturlig nivå uten at det er noen grunn til å påføre myndighetene arbeidet med å regulere dem.

I mange byer har det vært regulert husleie for utleieleilighetene i mange ti-år. Dette gjelder spesielt i byer som har permanent underskudd på boliger. Hvis de offentlige myndighetene ved lovendringer skulle finne på å gjøre markedet for husleieregulerte utleieboliger ”fritt” mens det fremdeles er underskudd på boliger da kunne dette resultere i en mangedobling av husleiene. Reultatet ville bli at mange av leietakerne i disse boligene ville få sin økonomi fullstendig ødelagt, og store sosiale problemer ville oppstå. En slik uforutsigbar politikk ville være hensynsløs overfor leietakerne. I tillegg ville den være grovt urettferdig fordi huseierne som gjennom de foregående en til to eller flere generasjoner ved arv eller kjøp hadde ervervet seg disse boligene billig ville få en helt urimelig pengegave fra politikerne på leieboernes bekostning. Å gjøre markedet for utleieleiligheter ”fritt” slik som nevnt ovenfor kan også få ufoutsette og negative resultater. Husleiene ville etter hvert bli så høye at familier ikke lenger kunne ha råd til å bo i utleieleiligheter i de dyreste og mest sentrale strøk av byen. Istedenfor ville enslige yrkesaktive mennesker med god råd slå seg sammen om å leie større leiligheter som tidligere var bebodd med familier og flytte inn som bokollektiver. Dermed ville hele boligmarkedet forandre seg slik at disse strøkene av byen ville bli tømt for vanlige familier med barn. Forandringene ville neppe føre til noen gevinst i boligmarkedet i form av at det ville bli flere mennesker i hver leilighet. Men markedsprisene for utleieleiligheter i disse fra før av dyre strøkene av byen ville stige enda mer avhengig av hva bokollektivene til slutt var villig til – eller i stand til – å betale. Verdien av byens boliger ville stige og politikerne kunne ta denne ”formuesøkningen” som inntekt for en ”vellykket politikk som har skapt store verdier”. Men sannheten er at dette bare er på bekostning av byens beboere som er blitt fattigere ved at det er blitt så dyrt å bo i byen. Problematikken har også i dette eksempelet bare én løsning, nemlig at offentlige myndigheter gjeninnfører husleieregulering i store byer med permanent underskudd av boliger der det har oppstått problemer ved at myndighetene på en uforutsigbar måte gjorde markedet for tidligere husleieregulerte utleieboliger ”fritt”. Dette ville være rettferdig både for leieboere som har bodd i disse leilighetene svært lenge og som baserte sin fremtid på å bli boende i dem, og også overfor gårdeiere som da ikke vil få en slik urimelig pengegave fra politikerne.

Vi forstår fra det som er nevnt ovenfor at det fins områder – som for eksempel markedet for elektrisk kraft og markedet for utleieboliger i en stor by – der innføring av fritt marked og fri konkurranse ikke kan føre til utvikling eller produksjon av noe som er bedre eller billigere på disse områdene. Tredje postulats riktighet om at fri konkurranse og fritt marked fører til utvikling og produksjon av bedre eller billigere varer eller tjenester er imidlertid bevist i det foregående. Vi forstår derfor at hverken elektrisk kraft eller utleieleiligheter er ”varer” eller ”tjenester” som i henhold til tredje postulat kan gjøres bedre eller billigere med fri konkurranse eller fritt marked.

m) Byutvikling er et viktig område for offentlig styring. En viktig målsetning for byutviklingen må selvsagt være å skape et trivelig bomiljø i byen. Menneskers ønsker er som kjent forskjellige, og mange ønsker å bo i små eneboliger med hage rundt i byens utkant. Men en slik bosetning er ressurskrevende ved at den legger beslag på mye skog og mark, og ved at det må anlegges veier samt vann- og kloakkledninger til husene, og ved at spredt bosetning fører til mye transport, etc. Slik bosetning bør derfor ikke subsidieres med offentlige midler. Myndighetene må istedenfor forsøke å gjøre byens sentrumsnære områder til så trivelige boområder som mulig.

Det er da nødvendig at myndighetene har regulerende bestemmelser for all nybygging og ombygging av bolig-, forretnings- og offentlige- bygg i sentrumsnære bydeler slik at beboerne i hver bydel får en tilfredsstillende nærhet til forretninger som tilbyr varer tilsvarende det som man normalt finner i såkalte ’supermarkeder’, og til spisesteder, underholdningstilbud, skoler, legevaktstjenester, grøntanlegg, etc., og ikke minst til offentlige kommunikasjonsmidler.

Myndighetene må sørge for at det blir bygget tilstrekkelig med tilfredsstillende lokaler for butikkdrift i sentrumsnære bydeler, og at disse lokalene blir leid ut til en rimelig leie for de som driver forretninger der. En lisensordning og en husleieregulering for butikklokalene er trolig nødvendig for å hindre at de forretningsdrivende blir presset av grådige gårdeiere til å flytte til ’supermarkeder’ i byens utkant med den følge at byens handlegater visner. All biltrafikken til og fra ’supermarkeder’ som ligger utenfor byen er ressurskrevende. Og når slike ’supermarkeder’ er i fabrikklignende bygninger med en svær parkeringsplass foran står de som monumenter for dårlig byplanlegging.

Biltrafikken er et stort problem i byene. Barna er blitt fordrevet fra sine tidligere lekeplasser som var i gaten. Barna bør absolutt gis tilbake noen av disse lekeplassene hvis byen skal bli trivelig for alle beboerne, og det er viktig for å få barnefamilier tilbake til byen. Derfor ville det være en god idè å forsøke å gjøre noen strekninger i gatene parkeringsfrie. Og biltrafikken i slike gater må da reduseres til det absolutte minimum som kan tilfredsstille nødvendig behov for de som bor i disse gatene. Parkeringsplasser kan bygges under gater og plasser som er egnet for det. Noen eksisterende bygninger kan ombygges til parkeringshus, og nye bygninger må ha rikelig med parkeringsplasser inne i bygningen.

Alle byens gater må være så trivelige som mulig med noen trær og grøntanlegg. Og det er viktig at husenes eksteriør er tiltalende. Boligblokkene må ikke se ut som pregløse kaserner. Noen hus som ble bygget i 1880 årene kan kanskje inspirere dagens arkitekter til å gi boligblokkene interessante og tiltalende fasader. Alle boligblokkene må ha et rimelig stort grøntareal på baksiden eller rundt huset slik at det er lekeplass for små barn. Hvis det skal bo barnefamilier i boligblokken bør den ikke være mer enn fem til seks etasjer høy.

I tillegg til å gjøre byens sentrumsnære områder til trivelige og praktiske boområder, er det også nødvendig å gjøre det økonomisk fordelaktig å bo inne i byen. Dette kan selvsagt oppnås hvis det bygges tilstrekkelig mange boliger inne i disse delene av byen. Men hvis det permanent er et underskudd av boliger der, da blir det både dyrt å kjøpe dem og husleiene vil bli høye. Hvis det også er skattemessig fordelaktig å ’eie egen bolig’ sammenliknet med å spare penger på annen måte, da stiger prisene på boligene tilsvarende skattefordelene. I tillegg vil slike skatteordninger trekke spekulanter til boligmarkedet, og da spesielt i byene der det er lett å leie ut leiligheter til høye leiepriser. Dermed stiger prisene på boligene i byen enda mer. Slike skatteordninger er derfor ikke gunstige for noen i landet, og er i særdeleshet skadelige for de som bor i byen. Derfor bør slike skatteordninger fjernes så snart som mulig. Boligprisene vil da falle, men ingen vil bli skadelidende av det. Noen med stor boliggjeld vil kanskje føle seg snytt. Men det var vel meningen å betale tilbake gjelden? Og den avtalen som man har med myndighetene beholder man selvfølgelig. Og den boligen man har kjøpt beholder man jo også.

Men hvis det er et permanent underskudd på utleieleiligheter i byen, da vil husleiene være høye. Husleieregulering slik som nevnt ovenfor kan da være en mulighet for å gjøre det attraktivt å bo sentralt i byen. Men en meget bedre ordning ville være å la store boligselskaper kjøpe opp leiligheter etter hvert som de blir ledige for salg. Og disse boligselskapene må leie ut leilighetene mot en husleie som ligger på et forretningsmessig riktig nivå, og på betingelser som sikrer at beboerne kan beholde leiligheten så lenge som de ønsker forutsatt at de overholder husordensreglene. Det må være en målsetning for byens myndigheter å sørge for at slike boligselskaper leier ut leilighetene til lavest mulig pris. Og at disse boligselskapene etter hvert får kjøpt opp eller får bygget så mange boliger som mulig i byen, slik at byens beboere ikke blir tvunget til å måtte kjøpe ’egen bolig’ når de må finne seg et bosted. Å kjøpe ’egen bolig’ er nemlig en risikabel affære der mange penger står på spill og der man slett ikke har noen garanti for at man får det som man egentlig ønsker og til en riktig pris. Ved hvert kjøp og salg av bolig må man også betale avgift til Staten, og gebyrer til en eiendomsmegler. Eiendomsmeglere tar masse penger fra byens borgere uten å produsere noe av verdi. Hvis byens beboere istedenfor å kjøpe ’egen bolig’ kan velge seg en utleieleilighet, da kan de risikofritt, omkostningsfritt og uforpliktende flytte til ny bolig. I et moderne samfunn der menneskene flytter ganske mye, er det åpenbart meget bedre at innbyggerne så langt som det er mulig får muligheten til å leie seg en bolig istedenfor å bli tvunget til å være boligspekulanter hver gang de må finne seg et nytt bosted. Hvis noen ønsker å plassere sine sparepenger i det passive boligmarkedet istedenfor i et aktivt næringsliv, da kan de jo risikofritt kjøpe andeler i et slikt boligselskap som er nevnt ovenfor.

Bokens første postulat i innledningskapitlet sa at et samfunn kan utvikle kultur og sivilisasjon bare i den grad samfunnet kjenner og følger naturens lover. Samfunnets kultur og sivilisasjon omfatter all virksomhet i samfunnet og omfatter således hele samfunnslivet. Samfunnets økonomiske liv er en del av dette samfunnslivet. Det første postulatet kan derfor reduseres til: Et samfunn kan utvikle sitt økonomiske liv bare i den grad samfunnet kjenner og følger naturens lover. Tidligere er betingelsene for at samfunnet skal kunne utvikle sitt økonomiske liv blitt beskrevet og forklart. Disse utviklingsbetingelsene er i henhold til naturens lover. Derfor kan vi omskrive det første postulatet således: Et samfunn kan utvikle sitt økonomiske liv bare i den grad samfunnet kjenner og følger de nevnte utviklingsbetingelsene, blant annet betingelsene om fritt marked og fri konkurranse. Dette fører til det tredje postulatet:

Bare i den grad et samfunn greier å ha så vel et fritt marked som en fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv… Ved å studere de kommentarene som ble gjort forut for det første postulatet forstår vi at dette betyr: Hvis samfunnet ikke greier å ha et fritt marked og fri konkurranse i velordnede former da bryter samfunnet naturens lover, og da vil samfunnets anstrengelser for å utvikle sin økonomi måtte mislykkes.

Som følge av varierende ressurstilgang, eller nye produksjonsmetoder etc., og mange andre årsaker, vil det stadig skje forandringer i samfunnets økonomi. Det er helt umulig for menneskene å hindre at disse forandringene skjer, eller å holde dem under kontroll. Dette betyr at bedriftene/ samfunnets økonomiske liv stadig må tilpasse seg nye markedsforhold med nye muligheter og utfordringer. Det tredje postulatet sier at et samfunn kan bli i bedre stand til å utnytte de muligheter og mestre de utfordringer som naturen byr på, bare i den grad samfunnet greier å ha et fritt marked og fri konkurranse. Hvis samfunnet ikke greier å ha fri konkurranse og et fritt marked, da vil samfunnet derfor også være i dårlig stand til å dra nytte av de mulighetene og mestre de utfordringene som nye markedsforhold skaper. Da vil altså hver eneste forandring i samfunnets økonomi i mindre grad bli sett på som nye muligheter, men kan istedenfor bety en fare for svekkelse eller ødeleggelse av det økonomiske liv som er bygget opp. Dette betyr at et samfunn må greie å ha fri konkurranse og et fritt marked ikke bare for å oppnå ytterligere økonomisk forbedring, men også for å verne om det økonomiske liv som allerede er bygget opp. Det vil si at samfunnet må ha fri konkurranse og et fritt marked også for å kunne bevare den velstand som allerede er oppnådd.

Betingelsene for at et samfunn skal kunne utvikle sitt økonomiske liv således at samfunnet skal bli i bedre stand til å utnytte de muligheter og mestre de utfordringer som naturen byr på, er beskrevet tidligere i fire punkter. Ervervelsen og videreføringen av kunnskaper er en viktig del av disse utviklingsbetingelsene. Det er klart at flere kunnskaper erverves etter hvert som tiden går, og at mengden av de kunnskaper som er samlet vil avhenge av hvor gammelt samfunnet er blitt. Likeledes er det klart at mengden av de kunnskaper som blir ervervet gjerne vil øke med samfunnets størrelse, og med den hurtighet som informasjoner kan sirkulere innen samfunnet. Samfunnet omfatter alle de lokalsamfunn som deltar i kunnskapsutvekslingen. Det vil være de lokalsamfunnene/ landene som er størst, mest utviklet, og som i størst grad tillater fri konkurranse i et fritt marked, som blir de største bidragsyterne i denne kunnskapsutvekslingen. Disse landene vil bidra med nye kunnskaper som vil resultere i en økonomisk forbedring også i de andre landene som deltar i det internasjonale storsamfunnet, deriblandt også de land som ikke har fritt marked og fri konkurranse i noen særlig grad. De kunnskaper som kan formidles til land som ikke har fri konkurranse i et fritt marked er imidlertid hovedsakelig bare kunnskaper om mer avanserte produkter og tjenester, og om hvordan disse kan produseres. Og vi har tidligere sett at produkter og tjenester kan bli produsert med det minste forbruk av ressurser bare når det er det frie marked alene som fastsetter priser og som bestemmer tilbud og etterspørsel, bedriftenes levedyktighet, produktutvalg og produksjonsmetoder, samt bedriftenes valg av markeder, etc. De kunnskaper som kan formidles til land som ikke har fri konkurranse i et fritt marked kan derfor bare i begrenset grad hjelpe disse landene til økonomisk forbedring ved bedre utnyttelse av ressursene, og det betyr at disse importerte kunnskapene bare i begrenset grad kan hjelpe disse landene til større velstand.

Det er nevnt tidligere at ved å nå frem til en større grad av spesialisering og/ eller allsidighet blir det mulig å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på på en bedre måte. Denne reglen gjelder universelt i naturen, og gjelder derfor også for samfunnets økonomiske liv med bransjer av bedrifter og for bedrifter enkeltvis. Det fremgår også av det tredje postulatet at et samfunn som utvikler sitt økonomiske liv blir i bedre stand til å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varer og tjenester som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser. Vi forstår fra det ovennevnte at ved å nå frem til en større grad av spesialisering og allsidighet i næringslivet vil samfunnet bli i bedre stand til å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på, dels ved at bedriftene da kan utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved at bedriftene da kan produsere de varer og tjenester som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser.

Ved å se litt nærmere på hva spesialisering og allsidighet betyr er det lettere å forstå at det ovennevnte må være riktig:

Å nå frem til en større grad av spesialisering betyr for en bedrift både det å kunne utnytte ervervsmuligheter på enda mer spesielle arbeidsområder, og det å erverve seg enda mer profesjonell dyktighet på sitt spesialfelt.

Å nå frem til en større grad av allsidighet betyr for en bedrift både det å kunne utnytte ervervsmuligheter på enda flere arbeidsfelt, og det å kunne utvise dyktighet på enda flere/ større arbeidsområder - herunder også det å kunne vokse til en tilstrekkelig størrelse og styrke der det er naturlig, slik at de kan gjennomføre spesielt ressurskrevende prosjekter for utvikling av nye arbeidsprosesser, varer og tjenester.

Ved å se hva spesialisering og allsidighet innebærer er det klart at bedriftene ved å nå frem til en større grad av spesialisering og allsidighet vil kunne produsere mer avanserte varer og tjenester, og at de vil kunne produsere et rikere utvalg av varer og tjenester, og at varene og tjenestene vil kunne bli produsert med bedre produksjonsmetoder som resulterer i billigere produkter – det vil si produkter produsert med redusert forbruk av ressurser.

Et lite marked – det vil si et samfunn med få mennesker, få utvinnbare naturressurser, liten kjøpekraft, etc. – vil begrense bedriftenes mulighet for å kunne spesialisere seg eller å kunne nå frem til en større grad av allsidighet. Et slikt lite marked vil nemlig ikke ha kjøpere nok til å danne grunnlag for utvikling og salg av spesielle varer og tjenester. Dessuten vil bedriftenes muligheter for å kunne finne erverv på flere arbeidsfelt bli begrenset av markedet når dette er lite. I tillegg vil et lite marked begrense konkurransen mellom bedriftene ved at det blir færre bedrifter som konkurrerer, og dermed vil bedriftene ikke bli presset så hardt mot å bestrebe seg på å oppnå større profesjonell dyktighet. Dessuten blir rekrutteringen av spesialister med evner for forbedringer begrenset i et lite samfunn. Og ikke minst så vil et lite samfunn gjøre det vanskelig for bedrifter å vokse inntil de får tilstrekkelig størrelse og styrke til å kunne gjennomføre ressurskrevende prosjekter for utvikling av nye og avanserte arbeidsprosesser, varer og tjenester.

Vi forstår fra det ovennevnte at det er viktig for utviklingen av samfunnets økonomiske liv at samfunnet har et stort og rikt marked. Alt som reduserer storsamfunnets marked, det vil si som hemmer den frie konkurransen i storsamfunnets marked eller som på annen måte gjør dette markedet mindre eller ufritt slik som for eksempel landegrenser med hindringer for den frie handel, vil derfor virke hemmende eller ødeleggende for utviklingen av samfunnets økonomiske liv. Vi forstår at nasjonale toll-, etablerings-, import-, og eksportreguleringer, etc. er en uting som må motarbeides. Det er viktig at det internasjonale storsamfunnets marked får være så fritt som mulig, og at alle bedrifter i størst mulig grad får delta i dette markedet i fri konkurranse med hverandre.

Det tredje postulatet sier at bare i den grad et samfunn greier å ha et fritt marked og fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varer og tjenester som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på. Grunnlaget for samfunnets økonomi er imidlertid ressurstilgangen. Det som avgjør hvor rikt samfunnet er, og som setter begrensninger for hvor rikt samfunnet kan bli, er derfor ikke bare i hvilken grad samfunnet greier å utvikle sitt økonomiske liv ved å ha et fritt marked i fri konkurranse i velordnede former, men også tilgangen på ressurser har betydning for samfunnets rikdom. Disse ressursene omfatter som tidligere nevnt råstoffer, arbeidskraft og energi. Det er ikke mengden, men verdien av de tilgjengelige ressurskilder som har betydning for samfunnets rikdom. Noen eksempler vil vise dette:

a) Det hjelper lite om en malmforekomst er stor hvis den er så uren at det blir for komplisert og dyrt å utvinne metall fra den.

b) Et stort og frodig skoglandskap kan være så kupert og utilgjengelig at det blir lite regningssvarende å høste tømmeret.

c) Mange innbyggere gjør et land folkerikt, men det er menneskenes motivering for å arbeide, deres initiativ og mulighet for fri yrkesutøvelse, deres arbeidsmoral, dyktighet og mulighet for utdannelse, etc. som gjør befolkningens arbeidskraft verdifull.

Dyktighet er i stor grad avhengig av utdannelse. Men en høyere utdannelse er kostbar både for elev og samfunn. Og dessverre har en slik utdannelse liten verdi hvis for eksempel arbeidsmarkedet ikke har behov for arbeidskraft med slik utdannelse, eller hvis for eksempel eleven ikke har tilstrekkelig motivasjon eller moral, etc. til å bruke denne utdannelsen på en måte som er nyttig for samfunnet.

d) En vannrik elv med bra fallhøyde kan utnyttes som energikilde for et elektrisk kraftverk, men hvis denne utnyttelsen forutsetter oppdemming av elven slik at den ville oversvømme verdifullt land, da kan den elektriske kraften bli for dyr.

Vi forstår fra de ovennevnte eksempler at det vil koste noe å utvinne, utdanne eller utbygge etc. henholdsvis råstoffer, arbeidskraft og energikilder. Råstoffer, kvalifisert arbeidskraft og energi har følgelig en pris, og det er tidligere fastslått at i et samfunn med fritt marked og fri konkurranse må næringslivet akseptere det frie markeds pris for disse ressursene. Denne markedsprisen bestemmes ved at de bedriftene etc. som frembringer ressursene i et slikt samfunn konkurrerer om salget til markedet. Og for å oppnå salg må de holde prisene på de ressurser som de har til salgs på det nivå som markedet er villig til å betale. Markedsprisene for ressurser vil altså alltid ligge rimelig lavt i et samfunn med fri konkurranse og et fritt marked. De ovennevnte bedrifter etc. må likevel forsøke å oppnå så stor fortjeneste som mulig fra sin virksomhet med å frembringe ressurser. Dette kan de til dels oppnå ved å ikke utnytte ressurskildene mer enn at ressursene bare frembringes i en så begrenset mengde at markedsprisene hele tiden blir holdt oppe på et rimelig nivå. Og til dels ved å redusere sine produksjonsomkostninger, hvilket de kan gjøre ved å benytte de ressurskildene og metoder for utnyttelse av disse som er billigst. Det vil si som muliggjør frembringelse av ressursene med minst mulig forbruk av andre ressurser. Fri konkurranse og et fritt marked fører således til at det – så langt det er mulig – blir frembragt ressurser i så store mengder som det er behov for, og at disse ressursene blir frembragt med minst mulig forbruk av andre ressurser. Dette er i samsvar med det som tidligere har vært påvist, nemlig at fri konkurranse og et fritt marked fører til at det blir produsert bare de varer og tjenester som samfunnet ønsker, og at disse blir produsert med minst mulig forbruk av ressurser. For det enkelte land eller lokalsamfunn kan det gi rikdom å utnytte ressurskilder som er så verdifulle at de muliggjør frembringelse av ressurser til markeds pris med stor fortjeneste. Men for samfunnet for øvrig er det de lave prisene på ressurser som skaper rikdom.

Hvis et samfunn ikke har fri konkurranse og et fritt marked, da kan det – som det tidligere har vært påvist – ikke oppstå markedspriser som kan gi veiledning om ressursenes virkelige verdi. Da vil det heller ikke være mulig å vurdere hvilke ressurskilder som bør utnyttes, hvor meget ressurser som bør frembringes, eller om de mengder av andre ressurser som medgår til frembringelsen av en ressurs er rimelig. På grunn av manglende konkurranse behøver dessuten ikke bedriftene å anstrenge seg med å finne frem til de ressurskilder, og metoder for utnyttelse av disse, som muliggjør frembringelse av ressursene til lavest mulig pris. Dette vil resultere i følgende dårlige resultater:

a) Manglende evne til å vurdere ressursenes virkelige verdi kan resultere i at det regelmessig blir sløst bort verdifulle ressurser, eller kan resultere i at det blir spart på ressurser på den måten at andre ressurser enn de som best hadde dekket behovet blir brukt istedenfor.

b) Manglende evne eller beveggrunn til å vurdere hvilke ressurskilder som bør utnyttes kan resultere i at det blir produsert ressurser med et alt for stort forbruk fra andre ressurskilder eller av andre ressurser.

c) Manglende evne eller beveggrunn til å vurdere hvor meget ressurser som bør frembringes kan resultere i produksjon i utakt med markedets virkelige behov, hvilket igjen kan føre til ressurssløseri eller at unødvendige mangelsituasjoner oppstår.

d) Manglende evne eller beveggrunn til å vurdere om de mengder av andre ressurser som medgår til frembringelsen av en ressurs er rimelig, og manglende beveggrunn for å forbedre metodene for frembringelsen av ressursen, vil regelmessig resultere i at det sløses med de andre ressursene og med ressurskilder slik at den frembrakte ressurs blir dyrere enn nødvendig.

Ressurssløsing betyr ovenfor å benytte ressurser til formål som gir mindre utbytte enn hva det frie marked ville ha gitt. Dette mindre utbyttet, og tap på grunn av mangelsituasjoner, må belastes samfunnet som derved blir fattigere enn nødvendig.

Det er kanskje nødvendig med en kort forklaring av begrepene i forbindelse med arbeidskraft som ressurs: De nevnte ”bedrifter, etc.” som frembringer ressurser må i denne forbindelse oppfattes som studenter, og de ressurser som disse studentene frembringer er deres kvalifiserte arbeidskraft. Ressurskilder i denne sammenheng må bety studentenes talenter, evner, arbeidsmotivasjon etc. Metoder for utnyttelse av ressurskildene må bety studiemetoder etc., og andre ressurser må bety strev, studieinnsats, etc.

Når vi studerer den verden som vi lever i, så kan vi bli overveldet av den voldsomme økonomiske utviklingen som har skjedd i de fleste land i løpet av de siste hundre år. Det er ikke lett å finne alle årsakene til denne økonomiske utviklingen, men det er ingen tvil om at det er fremveksten av det internasjonale storsamfunnet som er en hovedårsak til denne utviklingen. Denne utviklingen kunne ikke ha skjedd hvis ikke det internasjonale storsamfunnet hadde hatt en ganske stor grad av fri konkurranse og fritt marked landene seg i mellom, og hvis ikke dette storsamfunnet også hadde omfattet land og grupper av land som i stor grad greier å ha fri konkurranse og et fritt marked i velordnede former, og som i seg selv er så store og vel utviklede at de kan trekke de andre landene med seg etter hvert som de utvikler sitt eget økonomiske liv.

Når vi likevel ser at de landene som deltar i det internasjonale storsamfunnet har meget forskjellig rikdom – uttrykt i produksjon pr. innbygger – da har dette selvfølgelig sine årsaker, og det er ikke vanskelig å se noen av disse årsakene:

a) I hvor stor grad et land har kontakt med, og deltar i, det internasjonale storsamfunn betyr svært meget for landets økonomi. Det er ikke like lett for befolkningen i de forskjellige landene å tilpasse seg storsamfunnet mentalt, kulturelt og sosialt etc. Ofte betyr denne tilpasningsprosessen nesten uoverstigelige vanskeligheter ved at mentale, religiøse, kulturelle, sosiale, rasemessige og kjønnsmessige etc. vaner og forestillinger etc. må forandres. Befolkningen må få motivering for, og anledning til, å arbeide slik som det moderne samfunn krever før landet kan utvikle sin egen aktive deltagelse i storsamfunnet. Først da kan det bli en slik utvikling i landet som det moderne mennesket oppfatter som økonomisk utvikling. Den grad av initiativ, arbeidssomhet, dyktighet og arbeidsmoral etc. som befolkningen utviser er avgjørende for et lands rikdom.

Men det er vel her nødvendig å gjøre en viktig bemerkning, nemlig at menneskelig motstand mot å tre inn i ”den moderne verden” må respekteres. Den ”moderne verden” av i dag er dominert av idèer og levevis som er skapt i vestlige land, og denne ”moderne verden” er bare noen få hundre år gammel. Det er rimelig at mennesker som lever i ”primitive” samfunn på en slik måte som forfedrene deres har gjort i tusener av år er skeptiske til den ”moderne verdens” ”velsignelser”. For disse menneskene ser det ut som om menneskene i verden omkring dem har forlatt det liv som vi egentlig var tiltenkt, og at vi har kommet ut på ville veier. Blant annet med tanke på all ressurssløsing, forurensning, etc. som dagens ”moderne liv” fører med seg er det god grunn til å overveie om ikke disse ”primitive” menneskene kan ha mye rett i slike oppfatninger. Svake samfunn som mer eller mindre og på forskjellig vis vegrer seg mot å delta i ”den moderne verden” må derfor respekteres, og disse samfunn må ikke på urimelig måte presses hverken økonomisk eller kulturelt til et annet levevis enn det som er naturlig og ønskelig for dem. Å beskytte slike svake samfunn er en oppgave for nasjonale og overnasjonale styringsorganer.

b) Dessuten har tidspunktet for når landet ble med i storsamfunnet stor betydning, ettersom det bestemmer alderen for den nyere økonomiske utviklingen i landet. Et land må tilpasse seg storsamfunnet før det kan utvikle sin egen aktive deltagelse i storsamfunnet. Gamle bedrifter fra tiden før landet åpnet seg mot det internasjonale storsamfunnet må gå gjennom en ofte smertelig omstilling eller må innstille. Dette kan bety store belastninger for landets økonomi, og kan endog gi landet en lang periode med økonomisk nedgang før landets bedrifter og befolkningen greier å tilpasse seg omverdenens økonomiske liv. Landets infrastruktur må også være god, og må kanskje også bygges opp i denne perioden.

c) Avgjørende for landets økonomi er selvfølgelig også den politiske situasjonen i landet. Det vil si at landet ikke nylig har vært eller er i ferd med å bli ødelagt av krig eller politisk, etc. uro. Og om landet har ro og orden i arbeidslivet og i samfunnet for øvrig. Og om landets lover og rettspraksis er av tilfredsstillende kvalitet. Og om samfunnet greier å ha fri konkurranse og et fritt marked i rimelig grad uten ødeleggende resultater av politisk virksomhet, karteller, monopoler, etc. Og at landet ikke blir utnyttet økonomisk hverken av innenlandske eller utenlandske bedrifter eller enkeltpersoner. Og om offentlige og private virksomheter kan drives i rimelig grad fri for korrupsjon.

d) Som tidligere nevnt er grunnlaget for landets økonomi ressurstilgangen. Og den er dermed også er avgjørende for landets velstand. Verdien av landets egne råstoffkilder, arbeidskraft og energikilder er selvsagt av aller største betydning for landets rikdom.

e) Selvsagt har det også stor betydning for et lands økonomiske utvikling at landet allerede har et stort og rikt næringsliv. For eksempel vil bedriftene i et stort marked med mange kjøpekraftige og kjøpevillige innbyggere kunne produsere varer og tjenester i så stort antall eller mengde at prisen pr. produsert enhet blir lav. Og som tidligere nevnt vil et stort og rikt næringsliv gjøre det mulig å skape sunn konkurranse mellom flere bedrifter, og gi disse bedriftene muligheten til mer spesialisering og allsidighet. Et stort og rikt næringsliv kan gjøre det lettere å skaffe tilveie flere og dyktigere spesialister på flere fagområder. Og et stort marked kan gjøre det mulig for enkelte bedrifter å vokse inntil de får tilstrekkelig størrelse og styrke til å kunne gjennomføre spesielt ressurskrevende prosjekter.

Vår verden har i dag mange velstående land. I disse landene har menneskene i generasjon etter generasjon arbeidet for å bygge opp bondegårdene, bedriftene og byene, etc. i landet, og således bygget opp samfunnets økonomi. Som deltagere i det internasjonale storsamfunnet har disse landene fulgt med i den felles internasjonale økonomiske utviklingen. Menneskene i disse landene har gjennom tidligere og nåværende generasjoners arbeide lært å frembringe råstoffer og energi fra de forskjellige ressurskilder med stadig bedre effektivitet, og de har bygget opp bedrifter og fabrikker som produserer stadig flere og bedre tjenester og varer til lavere priser. De har greid å skape stadig bedre transport- og kommunikasjonsmidler på grunn av nye oppfinnelser. Eksempelvis har de forskjellige motorer gjort det mulig for menneskene å bygge tog og biler som har revolusjonert transporten på landejorden. Skipene er stadig blitt bygget større og mer hurtiggående, og store heisekraner laster og losser råstoffer og ferdigvarer i alle verdens havner. Fly transporterer mennesker og post hurtig over store avstander. Datamaskiner med satellitt-overføringer av data, telefon, telefaks, radio og fjernsyn etc. befordrer informasjoner, meddelelser og nyheter mellom mennesker hvor de enn måtte befinne seg på vår Jord. Menneskene har bygget opp banker og handelsbedrifter etc. som muliggjør effektiv internasjonal handel og distribusjon av varer og tjenester. Skoler, forskningsinstitutter, biblioteker og databaser med Internett etc. formidler og samler kunnskaper etc. I de velstående landene har menneskene også greid å ordne den offentlige virksomheten med styrende organer etc. som gir landet ro, orden og brukbare lover som blant annet i rimelig grad muliggjør fri konkurranse og et fritt marked. I disse rike landene blir ressursene godt utnyttet.

Som tidligere nevnt kunne ikke disse landene ha blitt så velstående og økonomisk vel utviklede hvis ikke det internasjonale storsamfunnet hadde hatt en ganske stor grad av fri konkurranse og et fritt marked landene seg imellom. Og det hadde de heller ikke blitt hvis ikke dette storsamfunnet også hadde omfattet land og grupper av land som i stor grad greier å ha fri konkurranse og et fritt marked i velordnede former, og som i seg selv er så store og vel utviklede at de kan trekke de andre landene med seg etter hvert som de utvikler sitt eget økonomiske liv. Så lenge fri konkurranse og et fritt marked vil få vedvare i og mellom landene vil det bestå et viktig grunnlag for at den økonomiske veksten skal kunne fortsette også i fremtiden både i de enkelte land og i det internasjonale storsamfunnet.

Bedre økonomi i det internasjonale storsamfunnet – så vel som i de enkelte land – kan oppnås med nye oppfinnelser, bedre utdannelse av arbeidskraften, oppbygging av enda mer effektive fabrikker, servicebedrifter og transport- og kommunikasjonssystemer etc., bedre internasjonalt samarbeide etc. med mer aktiv deltagelse av flere land i det internasjonale storsamfunnet, og ikke minst ved bedre offentlig styring og lovgivning i flere land, etc.

Motsatt vil en rekke forhold ha skadelig innflytelse på økonomien i det internasjonale storsamfunnet og i de enkelte land. Dessverre fins det mange slike forhold som kan true samfunnenes fremtidige økonomi. Nemlig: - Mangel på ressurser, hovedsakelig råstoffer og energi. - Overbefolkning, som vil gi samme resultat som ressursmangel. - Krig og annen politisk uro. - Uventede store katastrofer som for eksempel sykdomsepidemier. - Korrupsjon og annen misbruk av økonomisk disposisjonsrett. - Kriminalitet og terrorvirksomhet etc. - Forurensning og store naturødeleggelser. - Oppløsning av det internasjonale storsamfunn, for eksempel ved at land isoleres fra aktiv deltagelse. - At landene ødelegger fri konkurranse og det frie marked ved opprettelse av karteller etc., eller ved at det offentlige driver næringsvirksomhet utenfor det frie marked, eller ved beskyttelse av egne lands næringsliv med tollmurer, varige subsidier etc. - At politikere etc. misbruker de tillitsverv som de er blitt tildelt på ikke-faglig politisk grunnlag og på den måten ødelegger ved å ta gale avgjørelser i viktige saker på grunn av inkompetanse. - At landene overbeskytter befolkningen med sjenerøse sosialtiltak som gjør innbyggerne mindre villige til å flytte eller til å omstille seg til nye arbeidsplasser. - At den offentlige virksomheten blir for stor og dyr for eksempel ved ansettelse av for mange lite produktive arbeidstagere i byråkratiet, eller ved bygging av for dyre anlegg til offentlig bruk, eller ved alt for store utbetalinger til offentlige støttetiltak etc. Dermed kan den offentlige virksomheten blir en altfor stor belastning på det frie markeds næringsliv med blant annet ødeleggende skattebyrder etc…

Det fins selvfølgelig flere eksempler enn de ovennevnte på forhold som vil ha innflytelse på økonomien i de enkelte land og i det internasjonale storsamfunnet. Et slikt eksempel kan være eventuelle forandringer i befolkningens mentalitet, etc.

Både det internasjonale storsamfunnets – og de enkelte lands – økonomi vil i fremtiden utvikle seg avhengig av blant annet de ovennevnte usikre forhold. Det er ganske klart at hver av de ovennevnte forhold vil påvirke økonomien i de ulike land i forskjellig grad. De ulike land vil derfor få en forskjellig økonomisk vekst i årene som kommer.

I de enkelte land vil befolkningen merke forandringene i landets økonomi i forskjellig grad avhengig av hvordan landets rikdom vil bli fordelt på landets innbyggere – og det beror igjen på mange usikre forhold.

Fremtidens velstandsutvikling er derfor avhengig av så mange usikre forhold at det ikke er mulig å gi noen sikre prognoser for hvordan den vil bli hverken for storsamfunnet/ det enkelte land/ eller de forskjellige grupper av innbyggere i landet, etc.

Som avslutning på dette kapitlet må det nevnes at det er grunn for å være bekymret for de store ulikhetene mellom rike og fattige land slik som vi finner dem i vår verden av i dag. Årsakene til at det er slike ulikheter er forklart ovenfor. Noen av de viktigste årsakene til at noen land er fattige er altså:

- Isolasjon på grunn av problemer med tilpassningen til det internasjonale storsamfunnet som følge av geografiske, politiske, kulturelle, religiøse, mentale, etc. årsaker.

- At markedet er ufritt uten fri konkurranse, etc.

- Ressursmangel.

- Økonomisk utbytting, som kan være for eksempel.

a)Diktatorer, etc. som beriker seg selv og sløser bort pengene samtidig som at de lar landets økonomiske liv forfalle.

b)Utenlandske bedrifter som ukontrollert tapper landet for ressurser.

c)Utenlandske land som beskytter sine egne produkter med tollmurer og subsidier.

Vedrørende b): Ressurser er som tidligere nevnt råstoffer, energi og arbeidskraft. Hvis landet ikke har tilstrekkelig sterk offentlig styring, da kan utenlandske interesser tappe landet for råstoffer og utnytte landets energikilder og billige arbeidskraft uhemmet uten at landet og innbyggerne får rimelig betaling for disse verdiene og sitt arbeide. Det er de offentlige organene i landet som må sørge for å beskytte landets ressurser. Vi lever på en liten klode og det er i vår felles interesse at denne klodens ressurser blir brukt riktig. Hvis fattige land ikke makter å bygge opp en tilstrekkelig sterk offentlig styring og kontroll med landets ressurser, da bør dette være en oppgave for overnasjonale myndigheter. Ikke minst for å hindre misbruk av arbeidskraft er det behov for overnasjonale myndigheter som kan utarbeide og håndheve regler for minstelønninger og arbeidsforhold, etc. Problemet i dag er selvfølgelig at hvis arbeidskraften blir for dyr i ett land, da bare flytter bedriftene sine verksteder til andre land. Dermed er det ikke noe fattig land som tør å regulere arbeidernes arbeidsvilkår.

Vedrørende c): Når noen land beskytter sine egne produkter blant annet med tollmurer da betyr det at Staten i disse landene tar tollinntekter og bruker disse pengene til seg selv, og at leverandører av slike produkter fra andre land får tilsvarende mindre betalt for sine produkter.

Noen vestlige land skryter av at de gir ”ulandshjelp” til fattige land. Men det skulle bare mangle at de ikke i det minste skal betale tilbake det som de har tatt fra disse landene i form av tollinntekter, etc. Problemet er imidlertid at denne ”tilbakebetaling” ofte skjer ved at høyt betalte vestlige ”ulandsarbeidere” og svært godt betalte vestlige bedrifter reiser rundt og bare bøter på skadene som blant annet er forårsaket av vestlig økonomisk utbytting av fattige land.

De overnasjonale myndighetene som vår verden har i dag er ikke gode nok, og de svikter i det arbeidet som burde være en hovedforpliktelse, nemlig å hindre misbruk av verdens ressurser.

De ovennevnte betraktningene må nødvendigvis føre til den konklusjon at vi trenger fri konkurranse og fritt marked ikke bare i de enkelte land, men også at vi trenger et internasjonalt globalt marked som er fritt med fri konkurranse. Dette frie globale markedet må imidlertid styres, og det er ikke mulig fra de enkelte stater med en lovgivning som er begrenset for nasjonalstaten. Styring av et fritt globalt marked kan bare skje med overnasjonale styringsorganer, og det er nå på høy tid å bygge opp slike internasjonale organer som har tilstrekkelig kompetanse og makt til å gi lover, kontrollere og utøve myndighet i et fritt og felles globalt økonomisk samfunn.

Mer om dette i neste kapittel: ”Sosial-liberalismen”.

NOTER

1 Første postulat: ”Et samfunn kan utvikle kultur og sivilisasjon bare i den grad samfunnet kjenner og følger naturens lover”

2 Andre postulat: ”Naturen forsøker alltid å utvikle alt levende som eksisterer i fri natur henimot en stadig høyere grad av levedyktighet, og naturen benytter alltid fri konkurranse i denne utviklingsprosessen.”

3 Tredje postulat: ”Bare i den grad et samfunn greier å ha så vel et fritt marked som fri konkurranse i velordnede former kan samfunnet utvikle sitt økonomiske liv således at samfunnet blir i bedre stand til å mestre de utfordringene og utnytte de mulighetene som naturen byr på, dels ved å utvikle mer avanserte varer og tjenester, og dels ved å produsere de varene og tjenestene som samfunnet forbruker med redusert forbruk av ressurser – spesielt de som det for tiden er mangel på”.

Ragnar Haugen

ragnhau2@online.no

ISBN 978-82-999873-2-5